Karl Ove Knausgård

MIN KAMP 4

Copyright © Forlaget Oktober AS, Oslo 2010

All rights reserved.

Translation © 2018 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2018 by Nikola Klímová

Jacket photo © André Løyning

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5954-6

5 . ČASŤ

MOJE DVA KUFRE VYŠLI na pás v príletovej hale. Boli staré, z konca šesťdesiatych rokov, našiel som ich pri sťahovaní medzi maminými vecami na povale. Deň pred príchodom sťahovacej služby som si ich privlastnil, hodili sa k môjmu štýlu, neboli celkom súčasné ani sa nepodkladali dobovým trendom.

Zahasil som cigaretu v popolníku pri stene, vzal som kufre z pásu a vyniesol som ich pred halu.

O päť minút sedem.

Zapálil som si ďalšiu cigaretu. Nikam som sa neponáhľal, nič som nepotreboval stihnúť, nikoho stretnúť.

Obloha sa zatiahla, no vzduch zostával ostrý a priehľadný. Dýchal som atmosféru hôr, hoci letisko ležalo len niekoľko metrov nad úrovňou mora. Pri letisku rástlo zopár nízkych a skrivených stromov. Vrcholky kopcov na obzore pokrýval biely sneh.

Letiskový autobus sa rýchlo plnil ľuďmi. Nastúpim?

Peniaze, čo mi otec s nevôľou požičal na cestu, mi musia vystačiť mesiac, do prvej výplaty. Na druhej strane, netušil som, kde leží ubytovňa, a blúdenie neznámym mestom s dvoma kuframi a plecniakom by nepredstavovalo dobrý začiatok môjho nového života.

Nie, radšej si doprajem taxík.

S výnimkou krátkej prechádzky do bufetu na rohu, kde som zjedol dva párky s miskou zemiakovej kaše, som celý večer strávil v izbe v ubytovni. Ležal som v posteli, chrbtom som sa opieral o paplón, počúval som hudbu z volkmenu a písal som listy Hilde, Eirikovi a Larsovi. Začal som písať aj Line, s ktorou som to leto chodil, ale po prvej strane som ho odložil, vyzliekol som sa, zhasol som svetlo, nič sa nezmenilo, letná noc bola svetlá, oranžová záclona svietila do izby ako oko.

Zvyčajne som zaspával ľahko, no túto noc som prebdel. Už o štyri dni sa začína môj prvý pracovný deň. Už o štyri dni predstúpim pred školskú triedu v dedine na pobreží severného Nórska, kde som nikdy predtým nebol a nič o nej neviem, nevidel som ani len jej fotografie.

Ja!

Osemnásťročný chalan z Kristiansandu, ktorý práve skončil gymnázium a odsťahoval sa z domu, bez skúseností z pracovného života, ak nerátam niekoľko večerov a víkendov v baliacej firme, minimum článkov v miestnom časopise a mesačnú letnú brigádu na psychiatrii, sa stane triednym učiteľom v škole v Håfjorde.

Nie, nezaspím.

Ako ma budú vnímať žiaci?

Keď na prvej hodine vojdem do triedy a uvidím ich sedieť v laviciach, čo im poviem?

A ostatní učitelia, čo si o mne, preboha, pomyslia?

Na chodbe sa otvorili dvere, ozvala sa hudba a hlasy. Niekto pospevujúc prešiel po chodbe. Ozval sa krik. Hey, shut the door! Hneď nato všetky zvuky opäť stíchli. Prevrátil som sa na druhý bok. Moju nespavosť isto spôsobila aj biela noc. A keď som sa začal trápiť, na spánok som mohol rovno zabudnúť.

Vstal som, obliekol som sa a sadol som si s knihou k oknu. Rovnováha síl od Erlinga Gjelsvika.

Všetky knihy, čo som mal rád, sa vo svojej podstate zaoberali jedinou témou. Bieli negri od Ingvara Ambjørnsena, Beatles od Larsa Såbye Christensena, Jack od Ulfa Lundella, On the Road od Jacka Kerouaca, Last Exit to Brooklyn od Huberta Selbyho, Román s kokaínom od M. Agejeva, Kolos od Finna Alnæsa, Láska je osamelá vec od Agnara Mykleho, tri knihy o dejinách beštiality od Jensa Bjørneboa, Gentlemen od Klasa Östergrena, Ikaros od Axela Jensena, The Catcher in the Rye od J. D. Salingera, Srdcia čmeliakov od Olu Bauera, Poštový úrad od Charlesa Bukowského. Knihy o mladých mužoch, ktorí nenachádzajú svoje miesto v spoločnosti, chcú zažiť viac než všednosť, žiadajú od života viac než len rodinu, skrátka, mladí ľudia nenávidiaci meštiackosť a hľadajúci slobodu. Cestujú, opíjajú sa, čítajú a snívajú o veľkej láske alebo o veľkom románe.

Chcel som všetko to, čo oni.

Sníval som o všetkom, o čom snívali oni.

Veľká túžba, čo ma tlačila v hrudi, sa pri čítaní týchto kníh uvoľnila, aby sa vrátila s desaťnásobnou silou, keď som ich odložil. Toto som prežíval celé gymnázium. Nenávidel som všetky autority, bojoval som s upätou spoločnosťou, v ktorej som vyrastal, s jej meštiackymi hodnotami a materialistickým pohľadom na človeka. Pohŕdal som učivom na gymnáziu aj tým, ktoré sa týkalo literatúry, jediné, čo som potreboval, všetko skutočné poznanie, to jediné ozaj potrebné sa skrývalo v knihách, čo som čítal, a v hudbe, čo som počúval. Nezáležalo mi na peniazoch ani na symboloch statusu, vedel som, že hodnota sa skrýva niekde inde. Nechcel som študovať, nechcel som sa vzdelať na konvenčnej inštitúcii typu univerzita, chcel som cestovať po Európe, spať na pláži, v lacných hoteloch, u kamarátov, ktorých som spoznal cestou. Prijímať rôzne drobné zamestnania, aby som prežil, umývať taniere v hoteli, vykladať alebo nakladať lode, zbierať pomaranče... Tú jar som si kúpil knihu so zoznamom všetkých možných aj nemožných prác, čo človek môže vykonávať v rôznych európskych krajinách. A všetko to vyústi do románu. Budem sedieť kdesi v španielskej dedine a písať, pôjdem do Pamplony behať pred býkmi, odtiaľ na nejaký grécky ostrov a písať, po roku či dvoch sa vrátim do Nórska s románom v plecniaku.

Taký bol plán. Preto som po gymnáziu nenarukoval ako väčšina mojich kamarátov ani som nenastúpil na univerzitu ako zvyšok. Zamieril som na úrad práce v Kristiansande a požiadal som o zoznam voľných učiteľských miest v severnom Nórsku.

„Karl Ove, počul som, že chceš byť učiteľ,“ reagovali ľudia, ktorých som stretával koncom leta.

„Nie,“ odpovedal som. „Budem spisovateľ. No dovtedy potrebujem z niečoho žiť. Odrobím si tam rok, usporím si nejaké peniaze a pôjdem cestovať po Európe.“

A teraz sa nápad zmenil na skutočnosť. Zajtra zídem do prístavu v Tromsø, odveziem sa loďou do Finnsnesu a odtiaľ autobusom na juh do malej dediny Håfjord, kde ma podľa dohody počká na stanici školník.

Nie, nezaspím.

Vytiahol som z kufra spolovice vypitú fľašku whisky, z kúpeľne som si doniesol pohár, nalial som si, odhrnul som záves a odpil si prvý dúšok, pri ktorom ma striaslo. Sledoval som zvláštne osvetlené domy vonku.

Keď som sa o desiatej zobudil, nepokoj zmizol. Zbalil som si veci, z recepcie si objednal taxík a čakal som ho pri batožine s cigaretou. Prvý raz v živote som niekam odišiel s tým, že sa už nevrátim. Už som sa nemal kam vrátiť. Mama predala náš dom a odsťahovala sa do Førde. Otec žil so svojou novou ženou ešte severnejšie v severnom Nórsku. Yngve býval v Bergene. A ja som smeroval do svojho prvého vlastného bytu. Budem tam mať vlastnú prácu a zarábať vlastné peniaze. Po prvý raz som kontroloval všetky prvky v mojom živote.

A, Bože dobrý, aký to bol úžasný pocit!

Pod kopcom sa zjavil taxík, zahodil som cigaretu, mávol som šoférovi a naložil kufre do auta, ktoré mi starší, korpulentný taxikár s bielymi vlasmi a zlatou retiazkou na krku otvoril.

„Do prístavu,“ požiadal som ho a sadol som si na zadné sedadlo.

„Prístav je veľký,“ pozrel na mňa.

„Idem do Finnsnesu.“

„Tak potom poďme.“ Vyrazil.

„Ideš tam na gymnázium?“

„Nie. Pokračujem do Håfjordu.“

„Aha. Rybárčiť? Ale poviem ti, že nevyzeráš ako rybár.“

„Teda, idem tam učiť.“

„Ach tak. Ach tak. Veľa južanov sem chodí učiť. Nie si však na to predsa len primladý? Nemusí mať človek aspoň osemnásť?“

Zasmial sa a pozrel na mňa v zrkadle. Pousmial som sa.

„V lete som skončil gymnázium. Predpokladám, že je to lepšie než nič.“

„To určite,“ prikývol. „No predstav si tie deti. Učiteľ priamo z gymnázia. Každý rok nový. Nie div, že po deviatom ročníku idú radšej loviť ryby.“

„Súhlasím. No nie je to celkom moja chyba.“

„Ale veď kto hovorí o chybe! Rybárčenie je oveľa lepšie než štúdium! Aby človek čítal a učil sa do tridsiatky.“

„Ja nebudem.“

„Ale učiť budeš!“ Opäť na mňa pozrel.

„To áno.“

Na pár minút zavládlo ticho. Potom zdvihol ruku z prevodovej páky a kývol von.

„Tam dolu máš svoju loď.“

Zastal pred terminálom, vyložil mi batožinu a zabuchol kufor. Podal som mu peniaze, netušil som, ako to tu chodí s prepitným, desil som sa chyby, a tak som to vyriešil tým, že som mu nechal zvyšok.

Poďakoval sa a zaželal mi veľa šťastia. Päťdesiat korún.

Keď odišiel, zostal som stáť a prepočítal som si peniaze.

Nevyzeralo to dobre, no isto budem môcť po príchode požiadať o preddavok. Veď azda chápu, že nemôžem mať peniaze, keď som ešte nepracoval.

S jednou hlavnou ulicou a množstvom jednoduchých, zrejme narýchlo zbúchaných betónových domcov, s neúrodnou krajinou a hrebeňmi hôr v diaľke pripomínal Finnsnes nejakú dieru na Aljaške alebo v Kanade. Tak mi to pripadalo, keď som o niekoľko hodín neskôr v cukrárni pri šálke kávy čakal na autobus. O centre sa hovoriť nedalo, v malom meste bolo centrum všetko. Nálada tu vládla celkom iná než v mestách, na aké som bol zvyknutý, jednak bolo oveľa menšie, no zároveň sa nikde nesnažilo pôsobiť pekne alebo aspoň príjemne. Väčšina miest má svoju peknú a odvrátenú tvár, tu na tom nezáležalo.

Prelistoval som si dve knihy, čo som si kúpil v tunajšom kníhkupectve. Nová voda od mne neznámeho autora Roya Jacobsena a Horčicová légia od Mortena Jørgensena, ktorý hral v niekoľkých kapelách, čo som pred istým časom počúval. Možno nebolo rozumné ďalej míňať peniaze, no mám sa predsa stať spisovateľom, musím čítať, aspoň aby som vedel, kde leží moja latka. Viem písať takto? pýtal som sa v duchu, keď som listoval tie knihy.

Potom som vykročil k autobusu, vyfajčil pri ňom poslednú cigaretu, uložil som kufre do batožinového priestoru, zaplatil vodičovi a požiadal ho, aby mi dal vedieť, keď budeme v Håfjorde. Potom som prešiel dozadu, sadol som si na predposledné sedadlo vľavo, ktoré som mal rád odnepamäti.

Krížom cez uličku sedelo pekné plavovlasé dievča, možno o rok či dva mladšie odo mňa, na sedadle malo aktovku, napadlo mi, že chodí na gymnázium vo Finnsnese a teraz sa vracia domov. Sledovalo ma, ako som nastupoval do autobusu, a keď teraz šofér zaradil rýchlosť a trhavo sa pohol zo zastávky, opäť sa na mňa pozrelo. Nie nadlho, len tak akoby náhodou, ale dosť na to, aby sa mi postavil.

Nasadil som si slúchadlá a vložil do volkmenu kazetu. The Smiths, The Queen is Dead. Nechcel som pôsobiť dotieravo, sústredil som sa na dianie za oknom a odolával impulzu zadívať sa jej smerom.

Keď sme prešli sídliská, čo sa začínali hneď za centrom a siahali niekoľko kilometrov všetkými smermi, kde vystúpila asi polovica cestujúcich, začala sa dlhá, pustá a úplne rovná časť cesty. Obloha nad Finnsnesom bola vyblednutá a mesto pod ňou naplnené rovnako ľahostajným svetlom, tu bola modrá jasnejšia a sýtejšia. Slnko visiace nad kopcami na juhozápade, ktorých nízke, no strmé hrebene nám neustále zacláňali výhľad na more, rozpaľovalo červený, niekde takmer fialový vres, čo rástol po oboch stranách cesty. Stromy boli väčšinou znetvorené borovice a trpasličie brezy. Na mojej strane boli mierne kopce, ku ktorým sa zdvíhala dolina, a ploché stráne, oproti zasa strmé, divoké, takmer alpínske napriek svojej skromnej výške.

Nikde som nevidel jediného človeka, jediný dom.

Neprišiel som však stretávať nových ľudí, zlákal ma sem pokoj na písanie.

Pri tej myšlienke ma oblialo šťastie. Som na ceste, som na ceste.

O pár hodín neskôr, ešte vždy ponorený do hudby, som vpredu zbadal tabuľu. Z dĺžky názvu som usúdil, že to musí byť Håfjord. Cesta, kam šípka smerovala, pokračovala priamo do kopca. Nebol to ani tunel, skôr len diera v hore, jeho steny vyzerali presne tak, ako keď ho vyhĺbili, v tuneli sa nesvietilo. Zo stropu stekalo toľko vody, že šofér musel zapnúť stierače. Keď sme vyšli na druhej strane, vypúlil som oči. Medzi dvoma dlhými surovými hrebeňmi, strmými a bez stromov, ležal malý fjord a za ním, ako obrovská modrá rovina, more.

Aaaaach.

Cesta viedla tesne popri kopci. Aby som videl čo najviac z krajiny, vstal som a presadol som si do vedľajšieho radu. Kútikom oka som sledoval, ako sa dievča na mňa usmieva, keď ma vidí s tvárou prilepenou na okno. Pod kopcami na druhej strane ležal ostrovček, husto posiaty domami smerom k pevnine, ale pustý na opačnej strane. Aspoň z diaľky to tak vyzeralo. Zopár rybárskych lodí kotvilo v prístave pri móle. Kopce pokračovali ešte asi kilometer, spočiatku zelené, no o kus ďalej hole a sivé, padali kolmo do mora.

Autobus prešiel cez ďalší tunel, čo pripomínal jaskyňu. Za ním, v nehlbokej doline v tvare misky, ležala dedina, v ktorej som mal stráviť celý ďalší rok.

Panebože.

Veď to je fantázia!

Väčšina domov lemovala cestu, čo sa hadila dedinou v tvare písmena U. Pri dolnej ceste v prístave stála vedľa móla akási továrenská hala, zrejme na spracovanie rýb, pod ňou kopa lodí. Na konci písmena U stála kaplnka. Hornú cestu obkolesoval rad domov, za nimi vres, kríky a trpasličie brezy až k bodu, kde sa dolina končila a z oboch strán sa týčila mohutná hora.

Nič viac.

Teda áno: na mieste, kde sa dolná cesta stretávala s hornou, hneď pri tuneli, ležali dve veľké budovy, musí to byť škola.

„Håfjord!“ zakričal vpredu šofér. Strčil som si slúchadlá do vrecka. Vystúpil za mnou, aby otvoril priestor na batožinu. Poďakoval som sa mu, bez úsmevu odvetil nemáš začo a vyskočil znova za volant. Autobus sa otočil a vyrazil späť do tunela.

S kufrom v každej ruke a námorníckym plecniakom na chrbte som najprv na hornej, potom na dolnej ceste vyzeral školníka, vdychujúc hlboko do pľúc čerstvý, slaný vzduch.

V dome pri zastávke sa otvorili dvere. Vyšiel nízky chlap, oblečený len v tričku a teplákoch. Zo smeru, ktorým sa vybral, som uhádol, že je môj človek.

Okrem venca vlasov okolo uší mal holú lebku. Tvár mal pokojnú s výraznými črtami, ako to býva u päťdesiatnikov, ale oči za okuliarmi boli malé a pichľavé, akoby sa nehodili k zvyšku tela. To som si uvedomil, keď sa priblížil.

„Knausgård?“ podával mi ruku, no nepozrel mi do očí.

„Áno,“ stisol som mu ju. Malá, suchá, zvieracia. „A vy musíte byť Korneliussen.“

„Sedí,“ usmial sa. S rukami spustenými pri tele sa zadíval na more. „Čo povieš?“

„Na Håfjord?“

„Pekné, však?“

„Fantázia.“

Kývol ku kopcom.

„Tam budeš bývať. Takže budeme susedia. Ja bývam hneď vedľa. Pôjdeme si to obzrieť?“

Prikývol som. „Neviete, či mi už prišli veci?“ Zavrtel hlavou.

„Netuším.“

„Tak potom prídu v pondelok,“ usúdil som a vykročil za ním po ceste.

„Ak mám správne informácie, budeš učiť môjho najmladšieho,“ vysvetľoval. „Stig chodí do štvrtej.“

„Máte viac detí?“

„Štyri. Dve ešte bývajú doma. Johannes a Stig. Tone a Ruben sa už odsťahovali do Tromsø.“

Cestou som sa obzeral po dedine. Pred domom, ktorý zrejme slúžil ako obchod, postávali nejakí ľudia. Parkovalo tam aj zopár áut. A pri búde na hornej ceste sa niekoľko dedinčanov opieralo o bicykle.

Z konca fjordu sa blížila loď. V prístave zaškriekali čajky. Inak tu vládlo úplné ticho.

„Koľko ľudí tu vlastne býva?“ spýtal som sa.

„Asi dvestopäťdesiat,“ odvetil. „Podľa toho, či počítaš školákov alebo nie.“

Zastali sme pri čiernom dome zo sedemdesiatych rokov s dverami ukrytými v závetrí. „Tu sme,“ vyhlásil. „Pokojne vojdi. Malo by byť otvorené. No hneď ti donesiem kľúč.“

Otvoril som dvere a vstúpil do chodby, odložil som kufre a vzal som si od neho kľúč. Nadýchol som sa pachu, typického pre domy, kde dlhšie nikto nebýval. Slabý, takmer latrínový smrad vlhkosti a plesne.

Potlačil som pootvorené dvere a vošiel som do obývačky. Podlahu zakrýval oranžový koberec. Tmavohnedý písací stôl, tmavohnedý konferenčný stolík a malá pohovka s hnedo-oranžovým poťahom, takisto z tmavého dreva. Dve veľké okná bez priečok, obrátené na sever.

„Krásne,“ pochválil som.

„Kuchyňa je vzadu,“ kývol na dvere na konci maličkej obývačky. Potom sa zvrtol. „A spálňa tam.“

Tapeta v kuchyni mala vzor typický pre sedemdesiate roky, zlatá, hnedá a biela. Stolček pod oknom. Chladnička s malou mrazničkou. Drez na krátkej laminátovej linke. Dlážka zo sivého linolea.

„A teraz spálňa.“ Stál vo dverách a nechal ma vojsť. Koberec bol tmavší než v obývačke, tapeta svetlá a izba celkom prázdna až na nízku a neskutočne širokú posteľ z rovnakého materiálu ako zvyšný nábytok. Tík alebo jeho imitácia.

„Dokonalé!“

„Priniesol si si posteľnú bielizeň?“

Zavrtel som hlavou. „Príde s ostatnou batožinou.“

„Ak chceš, požičiame ti.“

„To by bolo fajn.“

„O chvíľu sa zastavím. A ak ti bude niečo nejasné, čokoľvek, stačí ti zísť k nám. Tu sa návštev nebojíme!“

„Ďakujem veľmi pekne.“

Z okna v obývačke som sledoval, ako schádza asi dvadsať metrov k svojmu domu.

Toto je môj dom. Môj!

Bože, veď ja mám vlastný byt!

Chvíľu som sa v ňom prechádzal, otvoril zopár zásuviek, nazrel do skrine, potom mi školník priniesol kôpku posteľnej bielizne. Po jeho odchode som začal vybaľovať drobnosti, čo som si priniesol so sebou. Šaty, uterák, písací stroj, knihy, balík papiera. Presunul som písací stôl pod okno v obývačke, položil som naň písací stroj, odtiahol som stojacu lampu, vyložil knihy na parapet aj s literárnym časopisom Okno, čo som si kúpil v Osle a rozhodol som sa ho predplatiť. Vedľa som postavil asi pätnásť, dvadsať kaziet, ktoré som si vzal so sebou, a ku kôpke papiera na stôl položil volkmen a náhradné baterky.

Keď som si takto pripravil priestor na písanie, uložil som si šaty do skrine v spálni, prázdne kufre som natlačil na najvrchnejšiu poličku a zostal chvíľu bezradne stáť, netušiac, čo mám robiť ďalej.

Cítil som potrebu niekomu zavolať, porozprávať mu, ako tu je, no v byte som nemal telefón. Žeby som išiel pohľadať telefónnu búdku?

Bol som aj hladný.

Čo tá búda? Vyzerala ako bufet. Vyskúšam ju? Tu aj tak nič nevymyslím.

Pred zrkadlom v malej kúpeľni v chodbe som si natiahol čiernu baretku. Niekoľko sekúnd som postával na priedomí a hľadel nadol. Človek obsiahol jedným pohľadom celú dedinu aj všetkých jej obyvateľov. Nedá sa tu nikde ukryť. Keď som vykročil na cestu, hore štrkovú, nižšie asfaltovú, pripadal som si ako priesvitný.

Hlúčik možno pätnásťročných chalanov postával pri bufete. Keď som pristúpil bližšie, rozhovor ustal. Prešiel som popri nich, ani som na nich nepozrel, a vyšiel som po schodoch na malú terasku. Žlté okienko žiarilo v svetle neskorého letného večera. Topilo sa v masti. Zjavil sa v ňom chlapec vo veku chalanov vonku. Na lícach mu vyrastalo zopár dlhých čiernych chlpov. Hnedé oči, čierne vlasy.

„Hamburger s kolou,“ objednal som si. Pozorne som načúval, či sa nebavia o mne. Ale nie. Zapálil som si a čakajúc som sa prechádzal po terase. Chlapec ponoril sieťku plnú surových nakrájaných zemiakov do vriaceho oleja. Položil hamburger na panvicu. Okrem tichého syčania na panvici a odrazu vzrušených hlasov za mnou panovalo úplné ticho. V domoch na ostrove za fjordom sa už svietilo. Nízka obloha – na rozdiel od vysokej v ústí – bola modrosivá a trochu zastretá, od tmy však mala ďaleko.

Ticho nebolo skľučujúce, ale otvorené.

Lenže nie voči nám, napadlo mi. Tunajšie ticho sa nemenilo od čias, keď tu ešte nežili ľudia, a zostane rovnaké dlho po tom, ako zmiznú. Ležiace v tejto škrupine z hôr s vylievajúcim sa morom.

Kde sa vlastne končí. V Amerike? Veru, v Newfoundlande.

„Tvoj hamburger,“ oslovil ma chlapec a položil predo mňa polystyrénovú tácku s hamburgerom, pár listami šalátu, štvrtkou paradajky a kôpkou hranolčekov. Zaplatil som, vzal tácku a zvrtol sa na odchod.

„Ty si ten nový učiteľ?“ zakričal za mnou jeden z chlapcov pri bicykloch.

„Áno.“

„Budeš mať nás,“ odpľul si a posunul šiltovku z čela.

„Chodíme do deviatej. A on do ôsmej.“

„Naozaj?“

„Áno. Si z juhu?“

„Áno, južan.“

„Dobre, dobre,“ prikývol, akoby som bol práve na audiencii a týmto mi dal najavo, že môj čas vypršal a môžem ísť.

„Ako sa voláte?“ skúsil som pokračovať v rozhovore.

„To sa dozvieš včas.“

Zasmiali sa. Ja som sa usmieval akože nič, no keď som prechádzal popred nich, cítil som sa hlúpo. Dostal ma.

„Ako sa voláš ty?“ zakričal za mnou. Obrátil som sa k nim.

„Mickey,“ odvetil som. „Mickey Mouse.“

„Ešte je aj vtipný,“ zakričal.

Keď som dojedol hamburger, rovno som sa vyzliekol a ľahol si do postele. Ešte nebolo ani deväť, v izbe svetlo ako uprostred upršaného dňa, a spočívajúce ticho posilňovalo zvuky každého pohybu, na ktorý som sa podujal, a tak mi napriek únave opäť trvalo niekoľko hodín, kým som zaspal.

Zobudil som sa uprostred noci, keď sa niekde otvorili dvere. Krátko nato sa o poschodie vyššie ozvali kroky. V polospánku som si predstavoval, že ležím v otcovej pracovni v dome v Tybakkene a to on chodí po izbách. Ako som sa sem, preboha, dostal? stihol som si pomyslieť, kým som sa opäť ponoril do tmy. Pri ďalšom zobudení sa ma zmocnila panika.

Kde som?

V dome v Tybakkene? V dome v Tveite? V Yngveho internátnej izbe? V mládežníckej ubytovni v Tromsø?

Posadil som sa v posteli.

Pohľadom som blúdil po izbe, len kĺzal po predmetoch, čo mi nedávali zmysel. Akoby sa celé moje ja šmýkalo po holej stene.

Potom som na to prišiel. Håfjord, som v Håfjorde.

V svojom vlastnom byte v Håfjorde.

Ľahol som si späť do postele a rekapituloval som si cestu sem. Potom som si predstavil dedinu za oknami, všetkých ľudí vo všetkých domoch, ktorých som nepoznal a ktorí nepoznali mňa. Zmocnilo sa ma očakávanie, ale aj strach a neistota. Vstal som a vyšiel do maličkej kúpeľne, osprchoval som sa a obliekol som si zelenú, na dotyk hodvábnu košeľu, čierne široké bavlnené nohavice, chvíľu som stál pri okne a díval sa na obchod. Budem si musieť ísť kúpiť raňajky, ale až neskôr.

Parkovalo tam niekoľko áut. A medzi nimi postávala partia ľudí. Občas sa vo dverách zjavil človek obťažkaný igelitkami.

Nie, lepšie bude vybaviť to hneď.

Vyšiel som do chodby, obliekol som si kabát, baretku, obul biele tenisky, skontroloval som si tvár v zrkadle, napravil som si baretku, zapálil si a vyšiel von.

Obloha bola rovnako mierna a sivá ako včera. Kopce na druhom brehu sa spúšťali rovno do fjordu. Bolo v nich čosi brutálne, všimol som si to, nebrali ohľad, mohlo sa s nimi diať čokoľvek, nič to neznamenalo, boli akoby inde a zároveň tu.

Teraz ich tam stálo päť. Dvaja starí, minimálne päťdesiatnici, zvyšní traja o pár rokov starší odo mňa.

Už dávno si ma všimli, nemal som ako uniknúť. Predpokladám, že z kopca tu každý deň neschádzala neznáma postava v dlhom čiernom kabáte.

Vložil som si cigaretu medzi pery a potiahol tak silno, až sa zohrial filter.

Dve biele plastové vlajky s logom bulvárneho denníka VG viseli pri dverách. Výklad bol plný zelených a oranžových kartónov s rôznymi ponukami písanými rukou.

Som od nich pätnásť metrov.

Mám pozdraviť? Veselé, sebavedomé zdravím?

Pristaviť sa a porozprávať sa s nimi?

Predstaviť sa ako ich nový učiteľ, trochu o tom zažartovať? Jeden z nich sa na mňa pozrel. Zľahka som kývol hlavou. Neodkývol.

Nevidel to? Bolo moje kývnutie také nenápadné, že vyzeralo len ako narovnanie hlavy alebo podvedomý tik?

Ich prítomnosť ma rezala ako nože. Meter od vchodu som zahodil cigaretu a rozšliapol som ju nohou.

Môžem ju tam nechať ležať? Robiť tu neporiadok? Alebo ju mám zdvihnúť?

Nie, to by vyzeralo dosť prehnane, alebo nie?

A veď čo, nechám ju tam ležať, sú to rybári, oni isto zahadzujú po dofajčení cigarety.

Položil som ruku na dvere a potlačil ich, vzal som si červený košík a vykročil medzi stojany. Okrúhla žena, mohla mať tak tridsaťpäť, s balíkom párkov v ruke vysvetľovala čosi dievčaťu, zrejme svojej dcére. Štíhle a dlhonohé dievča sa tvárilo kyslo. Z druhej strany sa k pultu nakláňal možno desaťročný chlapec. Hrabal sa v tovare. Vložil som si do košíka chlieb, vrecko kávy a škatuľku čaju Earl Grey. Žena na mňa krátko pozrela, položila si párky do košíka a kráčala s deťmi v pätách do druhej časti obchodu. Mal som čas, obzeral som si všetko, čo tam predávajú, z chladiaceho pultu som vzal sladký kozí syr, plechovku pečeňovej paštéty a tubu majonézy. Potom som našiel aj mlieko a margarín a všetko si priniesol k pokladni, kde žena práve balila tovar do tašky, jej dcéra si čítala nástenku pri dverách.

Predavač ma pozdravil.

„Zdravím.“ Začal som vykladať tovar.

Bol malý a pevný, mal širokú tvár, veľký nos. Výraznú bradu mu pokrýval koberec čiernosivého strniska.

„Ty si ten nový učiteľ?“ spýtal sa, keď nahadzoval ceny do pokladnice. Dievča pri nástenke na mňa pozrelo.

„Áno. Včera som prišiel.“

Chlapec ťahal dievča za rukáv, ono sa mu vytrhlo a vykročilo k dverám. Chlapec ho nasledoval, chvíľu po ňom odišla aj matka.

Zabudol som pomaranče. A jablká.

Rýchlo som sa vrátil k pultu s ovocím, hodil som do mikroténového vrecka zopár pomarančov, vzal niekoľko jabĺk a vrátil som sa k pokladnici, kde predavač práve nahadzoval posledný tovar.

„A ešte tabak a papieriky. A noviny Dagbladet.“

„Si z juhu?“ Prikývol som.

„Z Kristiansandu.“

Do obchodu vstúpil starší muž s baretkou.

„Dobrý deň, Bertil!“ zakričal.

„Ktože to prišiel!“ zakričal predavač a žmurkol na mňa. Usmial som sa, zaplatil som, vložil som si tovar do tašky a vyšiel von. Jeden z partie, čo tam stála, mi kývol, odzdravil som a rýchlo zasa zmizol.

Díval som sa na kopce, čo vyrastali na konci dediny. Boli celé zelené až po vrchol. To ma asi na tejto krajine najväčšmi prekvapilo. Čakal som bezfarebnú pustatinu, nie všadeprítomnú zeleň, ktorú prehlušovala len sivá a modrá farba mora.

S radosťou som sa vrátil do bytu. Do prvého bytu, ktorý som mohol právom nazývať mojím, a užíval som si tu aj tie najtriviálnejšie činnosti, keď som si napríklad zvesil bundu alebo odkladal mlieko do chladničky. Býval som síce mesiac v malom byte pri psychiatrickej nemocnici Eg, tam ma odviezla mama, keď som sa sťahoval z domu, kde sme bývali posledných päť rokov, no to nebol skutočný byt, len izba na chodbe s inými izbami, kde bývali odnepamäti nezadané zdravotné sestry, z toho vznikla aj prezývka Slepačinec. Tak ako ani moja práca tam nebola skutočnou prácou, ale len letnou brigádou bez skutočnej zodpovednosti. A okrem toho ležal v Kristiansande. A ja som sa v Kristiansande nikdy nemohol cítiť skutočne slobodný, priveľa pút, reálnych aj namýšľaných, ma tam viazalo k priveľa ľuďom, aby som si v tom meste mohol robiť, čo chcem.

Ale tu! nadýchol som sa a priložil si k ústam krajec chleba, keď som sa díval z okna. Zrkadlový odraz hôr na druhej strane kaleidoskopicky rozbíjali drobné pohyby vo vode. Tu nikto netuší, kto som, nekráčam tu vo vychodených koľajach, môžem si robiť, čo chcem. Môžem sa tu rok skrývať a písať, vybudovať čosi v tajnosti. Alebo len oddychovať a šetriť peniaze. Nebolo to dôležité. Najdôležitejšie bolo, že tu vôbec som.

Nalial som si mlieko do pohára a na pár dúškov som ho vypil. Aj s tanierom a nožom som ho položil na linku, zaniesol som nátierku do chladničky a vošiel do obývačky. Zapojil som do zásuvky písací stroj, nasadil som si slúchadlá, pustil si na plné pecky hudbu, vložil som do valca písacieho stroja čistý hárok, nastavil hlavu a napísal som celkom hore číslicu jeden. Vyzrel som z okna na školníkov dom. Pred dverami mu stál pár zelených čižiem. O stenu sa opierala metla s červenou kefou. Niekoľko hračkárskych áut sa povaľovalo v zmesi štrku a piesku, čo zakrývala priestor pred domom. Medzi domami rástol mach, trochu trávy, zopár krehkých stromov. Ukazovákom som vyklopával rytmus hudby. Napísal som prvú vetu. Gabriel stál na lúke a díval sa na sídlisko s nespokojným výrazom v tvári.

Zapálil som si, uvaril si kávu, študoval dedinu a fjord, aj hory na druhom brehu. Pripísal som vetu. Za chrbtom sa mu zjavil Gordon. Spieval som refrén. Napísal som. Škeril sa ako vlk. Odsunul som stoličku, vyložil si nohy na stôl, zapálil si ďalšiu cigaretu.

Celkom dobré, nie?

Vzal som si Hemingwayovu Rajskú záhradu a chvíľu som si v nej listoval, aby som chytil cit pre jazyk. Pred dvoma dňami mi ju na rozlúčku venovala Hilde na železničnej stanici v Kristiansande, keď som odchádzal do Osla, aby som odtiaľ odletel do Tromsø. Bol tam aj Lars, aj Hildin priateľ Eirik. Prišla aj Line, aby ma odprevadila do Osla a rozlúčila sa až tam.

Až teraz som si všimol venovanie. Napísala mi, že som v jej živote výnimočný.

Zapálil som si, zostal som sedieť a premýšľal som nad tou vetou.

Čím?

Vnímala ma, to som chápal, no ako ma vníma? Byť kamarát pre ňu znamenalo, že mu na druhom záleží. Ale táto starostlivosť robí zároveň človeka menším. Neprekážalo mi to, ale bol to fakt.

Nie som jej hoden. Tváril som sa, že som. A zvláštne bolo, že mi uverila, pritom jej inak celkom dopínalo. Ako jediná z môjho okruhu čítala ozajstné knihy a ako jediná aj sama písala. Dva roky sme spolu chodili do triedy a ja som si ju všimol hneď. Mala ironizujúci, často až buričský postoj k všetkému, čo sa povedalo v triede. U iných dievčat som to dovtedy nezažil. Pohŕdala spolužiačkami, čo sa maľujú, čo sa vždy tvária tak skromne zdvorilo. Pripadalo jej to detinské. Ale nedávala to najavo agresívne ani zatrpknuto, bola milá a starostlivá, mala v zásade miernu povahu, no skrývala aj isté ostrie, v tejto súvislosti pôsobiace nezvyčajne svojhlavo, čo ma viedlo k tomu, že som poškuľoval jej smerom čoraz častejšie. Bola bledá, mala svetlé pehy na lícach, ryšavoplavé vlasy, jej štíhle telo vyžarovalo fyzickú krehkosť, čo by pri iných, menej bystrých povahách vyvolávalo v ostatných ľuďoch pocit, že sa o ňu chcú starať, ale tu to bolo naopak, Hilde sa starala o každého, kto sa k nej priblížil. Často si obliekala zelenú maskáčovú bundu a modré, jednoduché rifle, dávala tým najavo svoje ľavicové názory, no v otázke kultúry patrila k opačnej strane, bojovala proti materializmu a bojovala za duchovno. Vnútro nad vonkajškom. Preto sa vysmievala spisovateľom ako Solstad a Faldbakken, alebo Falusbakken, ako ho volala. Mala rada Bjørneboa a Kaja Skagena a dokonca aj André Bjerkeho.

S Hilde som sa najviac zblížil. Stala sa mojou najlepšou priateľkou. Začal som k nej chodiť pravidelne, spoznal som jej rodičov, občas som sa tam dokonca aj navečeral a prespal. S Hilde sme sa, občas aj s Eirikom, inokedy sami, rozprávali. V tureckom sede s fľaškou vína na dlážke jej pivničného bytu, keď sa k nám cez okná tlačila nočná tma, sme rozoberali knihy, ktoré sme prečítali, politické otázky, ktoré nás vtedy upútali, všetko, čo nás v živote čaká, čo chceme a čo môžeme. Pristupovala k životu s veľkou vážnosťou, ako jediná z mojich rovesníkov, a ona zrejme to isté vnímala vo mne, hoci sa veľa smiala a často siahala po irónii. Máločo mi robilo väčšiu radosť než byť v ich dome, s ňou a s Eirikom a občas aj s Larsom, hoci v mojom živote sa súčasne diali veci nezlučiteľné s týmto svetom, čo vo mne vyvolávalo neustále výčitky svedomia, keď som pil na diskotéke a balil dievčatá, hanbil som sa pred Hilde a pred všetkým, čo s ňou obhajujem, keď som u nej a rozprávam sa o slobode, kráse a zmysle toho všetkého, hanbil som sa za tých, s ktorými chodím von, alebo za to, aký som s nimi, lebo dvojitá morálka a pokrytectvo, o ktorých sme sa s Hilde a s Eirikom často rozprávali, si nachádzali miesto aj v mojom srdci. Politicky som vyznával ideály krajnej ľavice až anarchizmu, nenávidel som konformitu a stereotyp, a v zhode s ostatnou alternatívnou mládežou, s ktorou som vyrastal v Kristiansande, som pohŕdal kresťanstvom a všetkými idiotmi, čo veria a chodia na stretnutia s nahlúplo charizmatickými kňazmi.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž