The Hygge Holiday

Copyright Little, Brown Group © 2017

Autor Rosie Blake

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN 978-80-7565-304-8

Kapitola 1

Klára byla uvnitř sotva deset minut, když se to stalo.

Do té doby se všechno jevilo jako dokonale normální úterní večer. V hospůdce bylo jen pár lidí. Mladý párek v rohu – muž, který se ošíval na úzké dřevěné lavici, aby našel pohodlnou polohu, a jeho společnice, neokázale, ale stylově oblečená do pohodlného černého kašmírového svetru a riflí, s jahodově blond vlasy staženými do nízko posazeného culíku. Starší žena s výraznými černými očními linkami a nabarvenými kaštanovými vlasy, usazená na vysoké stoličce u baru, která se pomalu propíjela na dno láhve červeného vína. Rozložitý hospodský, jenž jí pravidelně doléval, měl na paži vytetovaného ptáka, kterého Klára nedokázala identifikovat. Další muž, zhruba ve stejném věku jako hospodský, ale poloviční velikosti, zíral posmutněle do svého půllitru, aby občas nenápadně pohlédl na ženu u baru a přitom si ulízl řídký pramen vlasů na pleši. Neonový hrací automat v rohu místnosti poblikával a přerušovaně pípal vedle prázdného terče na šipky, naproti stojací lampy, u které seděla Klára a četla si knížku.

Náhle se však ve dveřích hospody objevila žena s mokrými vlasy (venku nepršelo!), v tyrkysovém vlněném kabátě a fialových holinkách a s rozmáchlým gestem rázně vpochodovala dovnitř. „Gin s tonikem, Gavine! Dvojitej, a s tonikem šetři!“ zavelela rázně, zatímco si to namířila rovnou v baru. „Končím!“ ohlásila v chůzi teatrálně. Všechny přítomné hlavy, včetně té Klářiny, se k ní otočily. „Konec, zavírám! Zrovna jsem se sprchovala, když mě napadlo, že tohle všechno už sakra dál dělat nemůžu. Hotovo. Konec šmitec!“

Gavinova ruka položená na láhvi ginu ztuhla, muž otevřel ústa a jen na ženu nechápavě zíral.

„Hele, Gavine, ten gin se sám nenalije,“ napomenula ho nově příchozí a zprudka si svlékla kabát, aby pod ním odhalila sytě růžové termopyžamo. „Vezmu si ho s sebou. Domácí zásoby jsem už dopila, a když člověk dělá těžký rozhodnutí, potřebuje k tomu pořádnýho panáka. Mám jen flašku Baileys, a to není pití, který v takový chvíli stačí.“

„Ale Luiso, počkej, řekni nám, co…“ ozval se Gavin, zatímco zpod baru vytáhl sklenku.

Zmalovaná ženská s tlustými očními linkami zamumlala: „To je ale drámo! Čirý drámo!“

Klára si všimla, jak ji Luisa zpražila pohledem.

Gavin mezitím hodil do skleničky pár kostek ledu. „Ale no tak, Luiso, lásko, sdílená starost poloviční starost, však to znáš…“

Luisa přešla až k baru. „Gavine, ty zníš jak jedno velký trapný moudro. Ale fajn, proč ne…,“ pokračovala a přehodila si kabát přes barovou židličku. „Na jednoho panáka tu teda zůstanu, ale nerozmyslím si to. To teda ne. Už jsem se rozhodla. Jak se vrátím domů, hned si zarezervuju let.“

„Let?“ Gavin trhl rukou tak zprudka, až gin vyšplíchl ze sklenice na barovou desku.

„Let. Odjíždím. Do Španělska. Už to tady nevydržím!“ pronesla Luisa odhodlaně, zvedla skleničku a dala si první lok. Pak teatrálně mlaskla. „Gin! Nejlepší vynález všech dob.“

„Ale co bude s obchodem?“ upřel na ni Gavin nechápavě oči a opřel se o bar roztaženými prsty, které vypadaly jako deset narůžovělých párečků.

„Zavírá se,“ pronesla Luisa po krátké odmlce.

„Jak to myslíš – zavírá se?“

„Končí. Finito. Kaput. Konec a šmitec. Je po všem. A zavřu bez humbuku, takže si toho stejně nikdo nevšimne.“

„Ale brzy budou Vánoce a…“

„Ta ženská neumí bez humbuku udělat naprosto nic,“ přerušila Gavina žena u baru se rty již zabarvenými červeným vínem a tváří ošlehanou tak, že to vypadalo, jako by trávila většinu dne na čerstvém vzduchu.

„Rózo!“ Gavin jí dolil víno a přes láhev se na ni varovně zadíval.

Luisa se zprudka otočila, aby na ženu lépe viděla. „A to má znamenat jako co?“

Zdálo se, že celá hospoda zadržela dech. Dvojice u blízkého stolku téměř zkameněla, plešatý chlapík si ani nevšiml, že právě dopil své pivo, a jen na obě ženy nepokrytě civěl. Dokonce ani Klára, kterou bolela ramena, jak celý den tahala na zádech těžký ruksak, a myslela už jen na to, jak vklouzne do malé postele v podkrovním pokojíku, nedokázala od té scény odtrhnout oči.

„Slyšelas to,“ odsekla Róza s bradou vystrčenou vzhůru a shlížející na Luisu z výšky barové židle.

Luisa se narovnala, a zatímco z jejích zplihlých vlhkých hlasů stékaly kapky vody, zrudla ve tváři jako pivoňka. „Jasně! Však co se taky dá čekat od někoho, kdo už je jen vysušená švestka a nemá v sobě ani jiskřičku života!“

Muž s pleší najednou – a nečekaně prudce – zvolal: „Hele! Ona není žádná vysušená švestka!“ Hned si ale přikryl ústa dlaní, jako by se bál, že z něj vypadne ještě něco dalšího.

„Držíš se svou přítelkyní, co, Clive?“ otočila se na něj Luisa.

„Ona není moje…“ Mužovy tváře se téměř okamžitě zalily ruměncem a rychle sklopil hlavu, takže na celou hospodu zasvítila už jen jeho pleš.

„Nedělej si starosti, Clive, ona to neudělá,“ prohlásila rozhodně Róza. „Je to jen rozmar. To ji zase rychle přejde. Vrátí se domů, vyfénuje si vlasy a rozmyslí si to.“

„Aha, tak už tomu rozumím…“ Luisa odložila sklenku na barový pult s takovou vervou, že jedna z ledových kostek, které ještě ani nezačaly tát, vylétla ze skleničky a přistála na podlaze. „Tak ty si myslíš, že to je jen rozmar… nějaký moje krátkodobý nadšení.“

„Jo, jedno z mnoha, co jsme u tebe už zažili,“ odsekla Róza s důrazem na každé slovo a otočila se na stoličce zase směrem k baru.

„To teda není pravda,“ odsekla Luisa vehementně. „Gavine, ještě trochu ginu,“ houkla po vteřině a očima propalovala ženu s červeným vínem, která si začala oždibovat prsty s nehty nalakovanými tmavě modrým lakem.

„Měli jsme tady už kurz pletení, bezlepkovou dietu, Nicka a celou tu celou záležitost kolem…“ Žena se zarazila, zvedla oči v sloup a pak pokračovala: „Rega, kterej nahradil Nicka, a ach, pak tu bylo pozorování ptáků, vybírání příspěvků na tu tvoji výpravu na Island, kdes chtěla sponzorovat papuchalky, k čemuž ale nikdy nedošlo, a to ti tehdy Clive přispěl pěti librama…“

„Každej si myslí, že papuchalk je příbuznej tučňáka, ale přitom to jsou dvě úplně odlišný čeledi,“ zamumlal Clive do své sklenice s pivem.

Takhle si tento večer Klára rozhodně představovala, když na hostinec před dvěma hodinami náhodou narazila. Byla utahaná jak kotě a v tuhle dobu už chtěla být v posteli, ale události v hospodě byly lepší než nekonečné televizní seriály.

„…internetovej kurz anglický literatury pro dospělý, vesnickej čtenářskej klub, kterej jsi mermomocí chtěla založit, jenomže jsme se nikdy ani nesešly, a já jsem úplně zbytečně přečetla celej Mansfieldskej park… ta Fanny Priceová musí být snad nejnudnější ženská spisovatelka v dějinách celý literatury. Já si opravdu myslela, že než tu knížku dočtu do konce, natáhnu bačkory…“

Než Klára natrefila na tuhle hospůdku, už se obávala, že s hledáním noclehu příliš otálela a že nejspíš už žádné ubytování nenajde. Kouzelný západ slunce nad místními rozlehlými poli ji tak uhranul, že úplně zapomněla na čas. Čaj v termosce jí ještě nevystydl, a ona nemohla odtrhnout zrak od nebe posetého nepravidelnými pruhy v nádherných odstínech oranžové a růžové. Pak ale díkybohu uviděla světlo, které se linulo z oken hospůdky, a siluety hostů uvnitř byly patrné i z dálky.

Když přišla blíž, okamžitě ji zaujala obří došková střecha, kterou podpíraly silné, bíle nalíčené zdi. Ručně napsaná cedulka v okně oznamovala „Ubytování se snídaní“ a Klára ucítila, jak se jí ulevilo. Vešla s batohem v ruce dovnitř a jen se modlila, aby měli volný pokoj. V duchu si už představovala steak s ledvinkovým koláčem, kterým se naláduje před plápolajícím krbem, zapije ho místním pivem, pak si bude chvíli číst a hup šup do teplé postele. To, co se nyní odehrávalo před jejíma očima, rozhodně nečekala.

Brzy zjistila, že světlo linoucí se z oken hostince je záře jediné holé žárovky visící mezi těžkými dřevěnými trámy, která osvětluje i bezpočet neidentifikovatelných skvrn na zplstnatělém prošlapaném červeném koberci. Na podlaze se válelo suché, zaprášené listí, a jak stála ve dveřích, vítr do místnosti hrnul další zablácené listy. Ukázalo se, že v hospůdce se nevaří. A „ubytování se snídaní“ obnášelo jeden pokojík v podkroví, miniaturní balení snídaňových cereálií a banán na jinak prázdném podnose.

Ale už neměla čas hledat nějaké jiné ubytování a hospůdka jí připadala docela útulná: kolem dřevěných stolků stály židle s polstrováním z rudého sametu, bar byl umístěný ve středu místnosti a štamgasti posedávali v půlkruhu kolem něj. Objednala si octové čipsy, dvě snickersky a půllitr místního piva. Po druhém pivu už zapomněla, jak moc toužila po něčem teplém do žaludku, a pohodlně usazená do křesílka stojícího vedle jediného radiátoru a lampy se šťastně pohroužila do čtení knížky. Pak se ale v hospodě znenadání objevila ta divoženka s mokrými vlasy a večer nabral úplně jiné obrátky.

„… lekce pilates, kam ani jednou nedorazilas, hrnčířskej kruh, kterej sis koupila na internetovým bazošu, protože sis chtěla vyrobit vlastní zapíkací misky…“

Luisa jako by s každou další položkou na Rózině seznamu bledla a slábla. Zacpala si uši dlaněmi a jen vrtěla hlavou. Nejspíš doufala, že ženina litanie co nejdřív skončí.

„To období, jak sis v Nigeru adoptovala žirafí mládě a pozvalas nás na promítání fotek z jeho prvního roku života, ale projektor nefungoval…“

„Ne!“ zarazila ji konečně Luisa dostatečně silným hlasem. „Ne, tentokrát opravdu odjíždím. Do Španělska. Zavírám obchod a rezervuju si letenku.“

„Vždyť ten krámek miluješ,“ špitl Gavin a posunul k ní sklenku s druhým panákem ginu s tonikem.

„Neudělá to, Gavine, jsou to jen řeči, řeči, řeči, řečičky,“ spustila Róza znovu zhurta.

„To se teda mýlíš,“ odsekla Luisa, která se znovu dostala do ráže. „Obchod zavřu! Stejně tam už nikdo nechodí. Už mě tady nikdo nepotřebuje.“

Klára si v duchu říkala, jaký obchod asi Luisa provozuje, že o něj už není žádný zájem. Že by měla internetovou kavárnu nebo snad půjčovnu a obchod s DVD?

„Hm, tak si jeď. Rezervuj si letenku. Budeš nám chybět,“ opáčila Róza a protočila panenky.

Blondýnka s culíkem náhle vstala a přešla pár kroků k Luise. „Ale ano, to víš, že nám budeš chybět! Opravdu chceš odjet?“

Róza bouchla dlaní do stolu. „Ona nikam neodjede, Lauren, žádný obavy.“

Blondýnka se k ní zprudka otočila. „Není ale rozhodně nutný, aby ji odtud někdo vyháněl!“

Róza jen otráveně přimhouřila oči.

Společník blondýny dál posedával na lavici jako zařezaný. Vypadalo to, že vůbec neví, jak se má zachovat, a tak si jen nervózně posunul brýle až na kořen nosu. „Miláčku, neměli bychom už…“ pronesl nesměle a podíval se směrem ke dveřím. Zjevně chtěl vzít do zaječích dřív, než se v hospodě strhne ještě větší mela.

Tři ženy u baru se propalovaly pohledem.

„Ale to už na hlavní nezůstane otevřenej ani jeden podnik, prostě nic,“ vzdychl Gavin a jeho dvojitá brada se zachvěla. Když ho tak Klára viděla, nejraději by se k němu vrhla a pořádně ho objala.

„Za to já přece nemůžu!“ rozhodila Luisa bezmocně paže. „Na jednu malou ženskou je toho prostě moc.“

Když Róza uslyšela slovo „malá“, vyprskla do vína.

„Ale no tak!“ okřikla ji blondýna.

Luisa ale Rózinu poznámku neslyšela a pokračovala: „Prostě už dál nemůžu jen čekat a doufat, že se to zase spraví. Není nic horšího než sedět smutná a zklamaná v obchodě s hračkami, kterej by měl být plnej šťastnej prcků.“ Luise se zalily oči slzami, celá se na židli nahrbila a vlhké vlnité prameny jí zakryly téměř celou tvář. Klára už už chtěla vstát a jít ji utěšit, ale blondýnka měla zjevně tentýž nápad – vřele Luisu objala a něco konejšivého jí šeptala do ucha.

„Ach ano, vodopád slz… to nám tady ještě chybělo,“ povzdychla si teatrálně Róza.

„Prostě je z toho špatná, no a co!“ utrhla se na ni už viditelně rozzlobená blondýnka.

Róza jen pokrčila rameny a dopila poslední doušek vína. „Ta ženská je na scény expert. Nic se nezměnilo.“

„Aha, tak to hodláš vyhrabat i tu starou záležitost se slavností, co?“ vyštěkla Luisa úsečně na Rózu a její oči metaly blesky. „Ale já jsem to tehdy fakt neudělala schválně…“

„Jo, to určitě,“ ucedila Róza posměšně.

„Rózo,“ špitl Clive.

Žena po něm střelila pohledem. „Ty se do toho radši nepleť. Tehdy ses do toho taky nepletl, pokud jsem si dobře všimla.“

„Zase ta slavnost?“ obrátil se Gavin na obě ženy. „Co bylo, to bylo, ne snad? Nechtěly byste toho už nechat?!“

Klára si v duchu pomyslela, že by ji moc zajímalo, co se na oné vesnické oslavě odehrálo. Co to mohlo být, že kolem té záležitosti stále panuje takové napětí?

„Gavine, dost, to stačí,“ zašeptala už jen Luisa unaveně a utřela si zvlhlé tváře. „Dej mi tu flašku ginu a já vypadnu.“

„No, já si nejsem jistej…“

„Jestli si nejseš jistej, tak já jdu hned. Mám na práci asi tak milion věcí a díky bohu na mě doma čeká aspoň ta láhev Baileys.“

A stejně rázně, jak se do hospody přiřítila, tak z ní vyletěla. Její tyrkysový kabát se jen zavlnil v otevřených dveřích, kterými do místnosti vlétl studený vzduch, a osazenstvo celé hospody zíralo na prázdné dveře.

Kapitola 2

Klára je ranní ptáče. Když se brzy ráno probudila v podkrovním pokojíku, hned si všimla, jak tenkými červenými závěsy na střešním okýnku pronikají sluneční paprsky. Klekla si a závěsy roztáhla.

Podívala se ven, a když uviděla, jak okolní krajinu zalévá zimní slunce, pomalu se jí ústa roztáhla do úsměvu. Zatlačila na západku, aby pootevřela okno, a okamžitě ji do kůže štípl chladný čerstvý vzduch. Trávník na zahrádce za hospodou se třpytil tenkým nánosem námrazy a lavičky byly poseté drobnými bílými flíčky. Za živým plotem na konci zahrady se otevíral ničím nerušený výhled do okolních polí: některá byla zorána v pravidelných řádcích, na jiných vykukovaly zpod třpytivé ledové krusty ostrůvky zeleně. Obloha byla poseta narůžovělými a světle modrými šmouhami a Klára ucítila vzrušení, které provázelo každý nový den na místech, která neznala.

Krabičce s cereáliemi ani nepříliš výkonné sprše v přilehlé koupelně nevěnovala žádnou pozornost a rychle na sebe natáhla rifle, tlustý vlněný svetr a z batohu vyhrabala i pletenou čepici, kterou si nasadila na hlavu a ukryla pod ní zplihlé blond vlasy, které už nutně potřebovaly umýt. Věci si nechala v pokoji, potichounku se proplížila po dřevěných schodech do hospody a přes kuchyň vyklouzla zadními dveřmi ven.

Věděla, že obchody budou v tuhle dobu ještě zavřené, ale přesto ve skrytu duše doufala, že třeba narazí na nějakého dobrosrdečného pekaře, který kvůli ní otevře dřív. Představila si vůni čerstvého, ještě teplého pečiva a zhluboka se nadechla, jestli jí něco ve vzduchu nenapoví, kterým směrem by se měla vydat. Brzy se však ukázalo, že ve vesnici není ani jedna pekárna. A že tam není ani kavárna či malé bistro. A když procházela hlavní ulicí, zarazilo ji, kolik cedulí s nápisem NA PRODEJ potkala a kolik krámků mělo prázdné výlohy, za kterými vytušila jen oprýskané židle nebo srolované koberce. Jiné výlohy někdo zabednil deskami, a dokonce i graffiti na zdech vypadala jen jako odbyté, nečitelné a unylými barvami nastříkané čmáranice. Na jednu výlohu vyryl kdosi do tlusté vrstvy prachu vybledlý vzkaz, na jiné zela šedivá cedule slibující konečný výprodej zboží.

Klára si zastrčila ruce hlouběji do kapes, protože jí studený vítr na liduprázdné hlavní ulici zalézal za nehty. Představovala si, jak tu bývá v letních měsících rušno a živo, výlohy jsou plné barev a uličky vydlážděné kočičími hlavami ukrývají bezpočet pokladů, nenápadných krámků plných cenností, starožitností vyskládaných na chodnících, kavárniček a cukráren, kde vám nabídnou čerstvé džusy a smoothies. A všude kolem je plno lidí, kteří se těší, až se vydají na procházky do okolí, aby si do sytosti užili všech těch přenádherných výhledů do malebné krajiny.

Co se tu stalo?!

I když žila v Anglii už dost dlouho, pokaždé ji vzhled anglických vesniček překvapil a nejvíc ji udivovalo, jak bývají zdejší domky natěsnané u sebe… Jak moc se liší od toho dánského města, kde vyrostla! A stejně jako pokaždé, když si vzpomněla na domov, ucítila v krku knedlík, který jen ztěžka polkla.

Když dorazila k nejvýraznějšímu obchůdku na hlavní ulici, zastavila se. Měl vínově rudou fasádu a zlatými písmeny vyvedený nápis „Hračky u Aldenů“ a byl to sice trochu kýč, ale rozhodně každého kolemjdoucího upoutal. Zamračila se, když jí došlo, že to musí být krámek, který se co nevidět zavře také. Bylo to vlastně neuvěřitelně smutné: vždyť všichni se už těší na Vánoce, a tenhle obchůdek zůstane uzavřený a s potemnělým interiérem, který tak neladí s jeho radostným, nápadným průčelím.

Když se doloudala až na konec ulice, silnice se stočila za zatáčku lemovanou alejí. Naproti stál malý kostelík, do nějž se vstupovalo zastřešenou brankou, a dál už se táhla jen pole. Vesnice působila malebně a romanticky, ale v tu chvíli měla Klára pocit, že tu snad není ani živáček – jen ona sama. Vrátila se pohledem na hlavní, na okamžik krátce zavřela oči a zhluboka se nadechla.

„Ještěěě…“

Hlas za zády ji vytrhl ze zamyšlení a zprudka otevřela oči.

„Opravdu? Tak dobře.“

Z postranní uličky se ozval zpěv: „Když jsem já sloužil to první léto, vysloužil jsem si kuřátko za to. A to kuře krákoře, běhá po dvoře, má panenka pláče doma v komoře. Když jsem já sloužil to druhé léto, vysloužil jsem si kachničku za to…“

„A proč pláče?“ ozval se dětský hlásek.

„Už jsem ti to říkala,“ odpověděl ženský hlas. „Protože je sama doma.“

„A stane se jí něco škaredýho?“

„Ale ne, nestane.“

„Umře?“

„Ne, jsem si jistá, že neumře.“

„Tak proč brečí?“

„Protože je jí smutno, ale nakonec se její mládenec vrátí.“

„A proč?“

„Protože jí to slíbil. A nejspíš by se mu taky stýskalo. Tobě by se po mně stýskalo určitě, ne?“

„Hm, možná.“

„Jak to myslíš možná? Určitě by se ti po mně stýskalo. Kdo by ti dělal třeba palačinky?“

„Táta.“

„Hm, aha. A kdo by ti dával džus?“

„Babička.“

„Ty si ale vymýšlíš! Babička ti přece nikdy nedává k pití džus, myslí si, že má strašně moc cukru.“

„Já mám cukr rád.“

„To teda máš, já vím.“

„Tak ještěěě…“

Klára uslyšela hluboký povzdech. „Ale začnu až u té sloky, kdy ten mládenec sloužil poslední léto, protože se na to nesoustředíš… Rory!“

Z uličky se najednou vyřítil malý chlapeček a zprudka zastavil jen kousek od Kláry. Podíval se na ni, vyděšeně vykulil oči, bleskově se otočil na místě a uháněl se schovat za nohy své maminky.

„Co děláš, prosím tě! Vždyť jsem ti už tolikrát říkala, abys nebě… Ach, dobrý den!“ Byla to žena, kterou Klára viděla večer v hospůdce. Mladá blondýnka, která se statečně postavila za Luisu. „Jé, promiňte, děláme tu pořádný rozruch, že?“

Klára se na ni zadívala pozorněji – žena měla dokonale rovné, dlouhé vlasy, elegantní světle hnědý kabát a pihy na nose byly snad to jediné, co se na ní jevilo nedokonalé a neuspořádané. „To vůbec nevadí. Říkala jsem si, že je to moc pěkná písnička.“

Lauren si schovala hlavu do dlaní v kožených rukavicích. „Bože, to je teda pěkný trapas!“

Klára se zasmála. „Ne, vážně, bylo to báječný. A navíc tu písničku neznám,“ přiznala se bez okolků. „Tu u nás doma nezpíváme.“

„A kde doma myslíte?“

„V Dánsku. U nás je to spíš hodně o rybách…“

„Hm, to jste tedy pěkně daleko od domova,“ poznamenala Lauren.

Klára jen přikývla, protože se jí to téma nechtělo dál rozvíjet.

Lauren si však Klářiny změny tónu nevšimla, a nerušeně pokračovala: „Je to o pánovi, co sloužil u vojáků a každý rok si něco vysloužil. Nic hlubšího v tom ale nehledejte. Takže má vlastně Rory pravdu, když má tolik otázek.“

„Rory má pravdu. Rory má pravdu!“ zavýskal chlapeček zvesela a začal rozpustile kroužit kolem své matky.

„Jasně, ten voják moc na vybranou neměl, to je jasné, ale že ta panenka tolik let jen sedí doma a pláče… no, nevím…“

Klára se zasmála a její smích se zvonivě nesl prázdnou ulicí. „Hm, to máte tedy pravdu…“

„Hm, ale zase bych ji neměla soudit tak přísně, já jsem někdy taky ráda, že jsem ráda,“ poznamenala Lauren s pohledem upřeným na syna, který právě nebezpečně balancoval na okraji lavičky. „Rory, opatrně!“

„Opatrně! Opatrně! Opatrně!“ zopakoval chlapec po ní a začal se přidržovat opěradla jen jednou rukou. Jak se na lavičce zapotácel, z hlavy mu spadla na zem čepice s velkou bambulí a odhalila hustou kštici světle hnědých vlasů.

„V tuhle dobu tu nikdo nebývá, ale kdybychom nešli ven, tak se Rory doma nejspíš pomine. A já doma taky dost vyšiluju, když mi všechno kolem jen připomíná, kolik toho ještě musím vyžehlit, a že mě čekají tuny špinavého nádobí.“ Lauren natáhla ruku k Rorymu, který na nejistých dětských nožičkách zavrávoral. „A promiňte, jsem Laur – RORY, NE!“ vykřikla a ruka natažená k pozdravu jí bleskově klesla, jak se snažila zabránit synovi, aby nesebral z lavičky prázdný obal od čokolády. „Lauren,“ dořekla, když popadla dítě do náruče. „A tohle, jak jste již určitě pochytila, je Rory.“

„Já jsem Klára.“

„Těší mě,“ pokračovala Lauren, zatímco Rory začal kolem sebe kopat nohama, aby se vysvobodil z jejího sevření, což se mu nakonec podařilo. „Zůstaň na lavičce!“ napomenula ho, když se snažil přesunout na opačnou stranu lavičky. „Hm, to skoro vypadá, že mě ten kluk neposlouchá, co?“ zasmála se. „Omlouvám se, ti malí špunti si na nějaké společenské zdvořilůstky nepotrpí, co si budeme povídat. Minulý týden si to v supermarketu namířil k nějakému staršímu pánovi a řekl mu, ať ho plácne do šulínka. Skoro jsem u toho regálu s cereáliemi umřela, jak jsem se styděla.“

Klára se zatvářila soustrastně a v duchu se jen podivila, kde ta žena bere tolik energie. „Nevíte, kde bych tady dostala něco k jídlu?“ obrátila se na ni. „Tak trochu jsem doufala, že tu někde seženu třeba čokoládovou rolku nebo mufin nebo… no, aspoň kafe by mi bodlo.“

Lauren pokrčila bezradně rameny a úsměv jí zmizel z tváře. „Teď už jen na internetu nebo ve velkém supermarketu v sousedním městě, když máte auto. Máme tu jeden docela prima farmářský obchůdek, ale tam si taky musíte zajet.“

Klára zavrtěla hlavou. „Hm, já auto nemám.“

„To je aspoň ohleduplný přístup k přírodě.“

„Ani ne. Jen jsem se prostě nenaučila řídit. U nás doma stojí auto spoustu peněz a já jsem zvyklá chodit všude pěšky. Tam u nás v…“ Klára se zarazila a větu nedořekla, protože nechtěla vyslovit jméno svého rodného města nahlas. Vlastně o něm nechtěla ani přemýšlet. „Takže jestli to chápu správně, tady není opravdu vůbec nic?“

Lauren si povzdechla a zkřížila paže. „Mívali jsme tu restauraci U Bertieho. To byl báječný podnik, kde dělali vyloženě božské snídaně. Sice zrovna neodpovídaly těm současným tak zvaným dietním trendům, ale vážně neměly chybu. Ten jejich francouzský sendvič s banánem a kopcem slaniny a to všechno zalité javorovým sirupem… mňam! No, jo, fakt se mi po Bertiem stýská!“

„A kam odešel?“

„Asi před půl rokem si otevřel nový podnik v sousední vesnici. Byl jeden z posledních, co odešli. A teď…“ Lauren ukázala prstem na hračkářství na protější straně. „Jenomže o tom před jednou malou osůbkou raději ani nemluvme, nebo v přímém přenosu zažijeme, jak pro ni nastane konec světa – a to ještě není ani osm ráno. To by nebylo nic příjemného.“

Klára přikývla, že rozumí. Bylo zřejmé, že se Lauren snaží celou věc odlehčit, ale její smutný úsměv prozrazoval vše.

„Je to hrozné,“ rozhlédla se po hlavní ulici. „Když jsme se sem před pěti lety přestěhovali, byl to vyloženě božský kout světa. Spousta malých obchůdků, lidé se tu zdravili… a teď najednou tolik známých tváří zmizelo a obchody… no,“ ukázala mlčky na zabedněné výlohy, „však to vidíte. Už tady zbyla jen hospoda. A Róza, která prodává mléko a další základní potraviny na zdejší poště. Ale má tam tak podivnou otvírací dobu, že se do ní nikdy nestrefím. Ale třeba byste to mohla zkusit tam.“

V té chvíli k nim přiběhl Rory a ručka v pletené rukavici vklouzla rychle do máminy dlaně.

„Róza,“ zopakovala Klára a v duchu si představila zrzavé vlasy a tlusté černé oční linky, „není to ta paní, co byla včera taky v hospodě?“

Lauren přikývla. „Jasně… vždyť vy jste tam byla s námi. Bože, to tedy bylo vážně drama. Ona a Luisa se moc nemusejí. Jsou sice sousedky, ale příkladné sousedské vztahy rozhodně nepěstují. Táhne se to celé roky…“ Lauren mávla neurčitě rukou. „Snad prý už od osmdesátých let. A pak tu byla před pár lety ta aféra na vesnické slavnosti… ale o tom opravdu snad ani slyšet nechcete.“

„Hm, to zní tedy zajímavě!“

„Myslím, že stačí, když vám povím, že na další slavnosti už stánek se sestřelováním kokosáků nebyl.“

„Kokosák, kokosák…“ Rory spustil další litanii a začal opět divoce kroužit kolem Lauren, takže se Klára už nestihla zeptat na další podrobnosti.

Lauren se sklonila ke kabelce a začala v ní něco hledat. „Včera jsem si vážně myslela, že budu muset zafungovat jako soudce. Tak živo tady nebylo už pěkně dlouho.“ Lauren vytáhla z kabelky papírový kapesník a začala Rorymu utírat šmouhu na tváři. „Do společnosti se dostaneme tak jednou za měsíc, takže to bylo vážně vzrušující, že jsme u toho zrovna byli. Aspoň jsem na chvíli přestala mlet o Roryho očkování a jeho posedlosti Jirkou.“

„Jirkou?“ Klára vůbec nechápala, o kom Lauren mluví.

„Myslím prasátko Jirku. To je mladší bráška Pepiny,“ vysvětlila jí Lauren. „Ano, to je teď v podstatě celý můj život…“

Jak Rory uslyšel zmínku o prasátku Pepině, zvedl k Lauren oči a pak jí dost silně vrazil hlavou do nohou. Nebylo divu, že Lauren už pokus s kapesníkem a šmouhou vzdala. „Jo! Já se chcu dívat na Jirku! Domů! Chcu domů! Na Jirku!“

„Ach bože, že já o tom vůbec začala mluvit,“ povzdychla si Lauren, zatímco jí Rory lomcoval rukou a snažil se ji táhnout směrem k domovu. „Tak my raději půjdeme.“

„Jsem ráda, že jsme se seznámily,“ začala se loučit Klára a sklonila se i k Rorymu. „A s tebou taky,“ dodala, načež chlapeček vyděšeně vypískl a schoval se za Lauru.

„A chystáte se tady zůstat déle?“ zajímala se ještě Lauren, přestože ji Rory vehementně ponoukal k odchodu.

„Chystám se ještě do Cambridge.“

Lauren přikývla. „To je pěkné město. Parádně se tam vesluje. Hm, škoda, že tu nezůstanete – mně by se nová kamarádka hodila.“

„Já jsem tvůj kamarád,“ zatahal Rory za lem jejího elegantního kabátu.

„Hm, to víš, že jsi,“ prohrábla láskyplně Lauren synovy husté vlasy. „Jenomže já jsem spíš myslela na někoho, kdo může pít víno a pomlouvat se mnou ostatní kamarádky, víš,“ zamumlala tiše tak, aby to slyšela jen Klára.

„Co je to víno?“ zopakoval po ní Rory, který očividně slyšel jako rys.

Lauren se už jen posmutněle usmála.

Klára se na ni podívala a na tváři se jí najednou objevil široký úsměv. „To je opravdu škoda,“ zopakovala po Lauren a najednou už přesně věděla, kam vyrazí teď.

Kapitola 3

Joe stál zády ke dveřím a dlaní si bezděky oprašoval rukáv saka. Obleky si nechával šít na zakázku a teď ho látka mezi rameny lehce táhla. Věděl, že by měl zase začít chodit do posilovny. Narovnal se a pozoroval svůj odraz v okně.

Kdesi hluboko za skleněnou výplní se doširoka rozprostíral Londýn. V ohybu říčního koryta viděl špinavě našedlou vodu Temže a v dálce i obrysy vrcholku Londýnského oka. Slunce ještě zcela nevyšlo, a tak půlku města přikrývaly potemnělé stíny. Sluneční zář osvětlovala zatím jen kanceláře nad jeho hlavou. Pozoroval střechy východního Londýna, nepřehlednou spleť ulic a uliček i hlavy lidí, kteří po nich spěšně procházeli. Co by asi tak uviděli, kdyby se podívali nahoru? Jen elegantní fasádu kancelářské budovy, chrom, ocel a celoplošné okenní tabule. Joe stál příliš vysoko, než aby kdokoli z ulice dokázal za oknem rozeznat jeho postavu v modrém proužkovaném obleku, s naleštěnými polobotkami a vázankou s klasickým uzlem. Chodci neměli ani tušení, že je někdo z výšky pozoruje, a Joe měl pocit, jako by o pár centimetrů vyrostl.

V odrazu skla se ukázal tenký proužek světla a o vteřinku později i rozmazaný stín osoby, která vešla do místnosti. Joe polkl. Okamžitě byl zase v obraze a odhodlaný konat. Otočil se čelem do místnosti a zdvořilým pokývnutím hlavy poděkoval Pam, která se už otáčela k odchodu – už dříve ji instruoval, že si nepřeje, aby nabízela hostu kávu. Jeho asistentka naposledy přejela pohledem muže, který právě vešel do místnosti, lehce skousla rty a rychle za sebou zavřela dveře.

„Ránko, Joe,“ pozdravil ho bodře příchozí muž a rázným krokem se k němu vydal. Na rameni dobře střiženého obleku od Armaniho měl malou neurčitou skvrnu, které si Joe okamžitě povšiml, a hned se cítil ještě o něco sebevědoměji. Muži si potřásli rukama.

„Matte, díky, žes přišel.“

Mladý muž zvedl tázavě obočí. „Moc nevím, co si o tom pozvání mám myslet. Ještě než jsem stačil začít počítat, už pro mě přišla Pam,“ řekl se zívnutím, které se snažil přikrýt dlaní.

Joe odvrátil pohled. „Ano… musela na tebe půl hodiny čekat.“

Matt na jeho poznámku nijak nezareagoval, jeho zrak se upíral na nakousnutý croissant na Joeově psacím stole. Mimoděk si olízl rty, což Joea ještě více podráždilo.

„Pam mi pověděla, že se jí narodilo další vnouče. Kluk. Je stejně starý jako moje Nancy. Navrhl jsem jí, že bychom je spolu mohli jednoho dne zasnoubit…“ spustil příchozí, ale najednou se zarazil a na tváři se mu objevil ustaraný výraz.

Joe ho jen upřeně a s hlavou na stranu pozoroval. Neměl ani tušení, že Pam má nějaké vnuky. Bylo však třeba postupovat podle plánu, který si pro tuto schůzku vytyčil. „Myslím, že víš, proč jsem si tě zavolal, nebo snad ne?“

Mattův zakaboněný výraz se ještě prohloubil a jeho obvykle hladká olivová pokožka nad kořenem nosu se stáhla do hluboké vrásky. „O letošní squashový žebříček nejspíš nejde, jestli se nepletu,“ pronesl nejistě a jeho nervozita očividně vzrostla.

Joe se ani neusmál. „Tvůj tým pracuje v poslední době i za tebe. Jules do firmy přivedl dva nové klienty, Paddy chodí do kanceláře na půl pátou… co mu taky zbývá, když se ty k práci stavíš dost laxně…“

Matt postoupil o krok dozadu, jako by dostal ránu do obličeje. S ústy otevřenými na Joea jen němě zíral.

„Šéfové nahoře,“ Joe vzhlédl mimoděk ke stropu, „už mají dost všech těch výmluv a omluv, co v poslední době slyší z tvého týmu. Býval jsi opravdu schopný a pro firmu mimořádně přínosný, ale už celé měsíce jsi do společnosti nepřinesl žádné nové obchody. A ta patálie s Andersonem už byla poslední kapka.“

„Já už jsem to Karen říkal. Můj společník podělal vstupní data, takže naše čísla pak…“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3