Robert Hofrichter

Das geheimnisvolle Leben der Pilze:

Die faszinierenden Wunder einer verborgenen Welt

© 2017 Güstersloher Verlagshaus, a divisionof

Verlagsgruppe Random House GmbH,

München, Germany

Cover and inside illustrations © Robert Hofrichter

Translation © 2018 by Terézia Šinková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Vydavateľstvo upozorňuje, že externé linky uvedené

v texte môžu byť dostupné len do okamihu vydania knihy.

Na ďalšie zmeny nemá vydavateľstvo vplyv,

preto neručí za ich dostupnosť.

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy

sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných

systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či

akýmkoľvek spôsobom – elektronicky, mechanicky,

fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez

predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka

autorských práv.

ISBN 978-80-551-6132-7

Venujem svojej manželke Maruške, ktorá sa od pamätnej vychádzky na huby roku 1980 ešte vždy so mnou túla po lesoch.

Sotva si dokážeme predstaviť revolúciu, ktorá zachváti zem, keď sa z ničoho nič zjavia huby. Zvesť o tom, že už rastú, sa šíri od chalupy k chalupe ako lavína…

Piero Calamandrei

Na úvod

Vážení čitatelia,

vitajte na planéte húb. Lesy, lúky, parky a záhrady tam obývajú tajomné bytosti, ktoré sa nachádzajú aj v hĺbke oceánov a na kozmických orbitálnych staniciach. Naši predkovia na savanách a v lesoch s nimi intenzívne spolupracovali. Preto by bolo vhodné, aby sme ich aj my lepšie spoznali. Tak poďme na to!

Pozývam vás na zábavné putovanie svetom Fungi, čo je odborný názov húb, aby ste sa zoznámili s týmito nenápadnými a často neviditeľnými bytosťami. Smieť vás pritom sprevádzať je pre biológa, ktorým som a ktorý miluje huby, veľmi zodpovedná a potešiteľná úloha. Poďme teda spolu do lesa a spoločne sa započúvajme do zabudnutého šepotu húb. Azda objavíme niečo, čo nás opäť naladí na strunu prírody, vďaka čomu pochopíme čosi naozaj mimoriadne. Dúfam, že po absolvovaní týchto potuliek zaujme svet húb vo vašej duši oveľa významnejšie miesto ako dosiaľ.

Táto kniha nie je kľúč na určovanie húb, ani atlas húb. Nezaoberá sa hubárčením ani spracovaním húb. Chce vás predovšetkým prekvapiť, pričom vám ukáže neznámy svet a jeho fascinujúce súvislosti.

Dnes, keď sme sa prírode už tak veľmi odcudzili, nám tieto súvislosti, teda spolupatričnosť všetkého živého na Zemi, ponúkajú pozitívnu inšpiráciu. Knut Hamsun napísal: „Až v lese som sa celkom upokojil, nadobudol duševnú rovnováhu a silu.“ Nespočetní živí obyvatelia lesov – vrátane húb – majú blahodarný účinok na naše zdravie. Je pozoruhodné, že aktivity týchto jedincov si zvyčajne „darwinovsky“ nekonkurujú, ale vzájomne sa dopĺňajú. V tejto knihe sa dočítate čosi o symbióze a o tom, že neraz podceňujeme obrovský význam spolupráce, ktorý sme prevzali z prírody. Symbolom spolupráce sú práve huby. Ich mycélium (podhubie), neuveriteľne rozsiahla spleť živých vláken, predstavuje zosieťovanie živých organizmov a vzájomne užitočnú výmenu látok a energie, pričom je dôkazom komunikácie aj mimo živočíšneho sveta.

Uvedomujem si, že príliš suchopárne a výhradne vedecké opisy by mohli pri sprievode mykológiou prekaziť potešenie z vnímania prírody. Samozrejme, všetko, o čom sa tu dočítate, je vedecky podložené. Mne však nejde o to, aby som ukazoval, čo sa vo svete húb nameralo, navážilo a systemizovalo. Bol by som rád, keby ste na našom spoločnom putovaní mali z objavovania rovnakú radosť, aká motivuje mňa a každého vedca. Preto by som vám chcel dodať odvahu, aby ste sa započúvali do príbehov húb. Keď dočítate knihu do konca, azda si obohatíte obraz ľudského sveta aj o niektoré mykologické aspekty.

V záujme zrozumiteľnosti som sa pri zmienke o jednotlivých hubách (napríklad muchotrávka, dubák či kuriatko) vzdal uvádzania ich odborných pomenovaní. Latinské názvy všetkých húb, ktoré sa v knihe spomínajú, sú zhrnuté v prílohe. Odborné názvy druhov a nadradených príbuzných skupín nájdete priamo v texte iba tam, kde je to potrebné pre pochopenie textu.

Pri množstve informácií a zdrojov je dosť pravdepodobné, že sa do textu nechcene dostali aj nejaké chyby. V takom prípade vás prosím o zhovievavosť.

Váš Robert Hofrichter

Salzburg, december 2016

Neprepočujte šepot húb!

Skutočne veľké veci v tichu lesa

Všetko je čoraz hlasnejšie, prenikavejšie a rýchlejšie, náš mozog však na to nie je prispôsobený, pochádza z čias, keď ešte existoval oheň,jasná hviezdna obloha a skutočný pokoj.

Tim Schlenzig, mymonk.de

Možno ste si aj vy až dosiaľ mysleli, že existujú iba dva druhy živých tvorov, ktoré sa dajú pozorovať bez mikroskopu – rastliny a zvieratá. Nie je to tak. V skutočnosti našu planétu osídľujú tri veľké skupiny vyššej formy života. Tretia skupina, huby, je prinajmenej rovnako rozsiahla a všadeprítomná ako zvieratá a rastliny. Význam húb je však oveľa väčší, ako sa zvyčajne domnievame a predpokladáme. Nejde totiž len o všeobecne známe huby, ktoré nájdeme v lese, patria sem aj mikroorganizmy – a tie sú predsa všade. Preto sa pri našom putovaní možno občas vydesíte. Vedeli ste, že v každom vašom vydýchnutí je najmenej desať spór húb? Ak sa nebojíte, počkajte, kým sa presunieme k medicínskej mykológii… Som si totiž istý, že pri každom preľaknutí sa aj veľmi začudujete.

Začneme však niektorými elementárnymi poznatkami. Rastliny zachytávajú chlorofylom v listoch slnečnú energiu a oxid uhličitý zo vzduchu, koreňmi čerpajú z pôdy živiny a vytvárajú cukor, ktorým sa živia. Učili sme sa to na hodinách biológie, dnes však už vieme, že táto veta nevystihuje dostatočne biologickú podstatu rastlinného sveta. Skutočným mostom medzi rastlinami a pôdou nie sú totiž iba korene. Rastliny spolupracujú s hubami, ktoré sa nachádzajú v pôde. Takmer 90 percent rastlín žije s hubami v symbióze, čo sa označuje ako mykoríza. Toto slovo má pôvod v gréckych slovách mýkēs (huba) a rhiza (koreň), ale tým sa teraz nebudeme podrobnejšie zaoberať. Tento vzťah môže byť vonkajší, ale aj celkom intímny, vnútorný. Vonkajší sa nazýva ektomykoríza (grécke ekto znamená vonku), vnútorný zasa endomykoríza (grécke endo znamená vnútri). Tieto dve formy sa líšia štruktúrou väzby k partnerovi a priebehom fyziologickej látkovej výmeny. V Európe sa najčastejšie vyskytuje ektomykoríza. Rozvetvené podhubie vytvorí v pôde hustý obal okolo mladých koreňov rastlín. Mycélium síce môže vrásť až do koreňovej kôry (kortex), ale do samotných koreňových buniek neprenikne. Pri endomykoríze je to inak. Mycélium sa dostane až do buniek koreňovej kôry rastlinného partnera, pričom vytvorí čo najrozsiahlejšie plochy pre látkovú výmenu. Bližšie spolunažívanie už ani nemôže existovať! Rastlina pritom musí svojmu hubovému partnerovi dostatočne dôverovať. Napokon, vniknutie cudzieho organizmu do samotných buniek rastliny by sa mohlo skončiť aj jej uhynutím. Veď existuje nemálo parazitických húb, ktoré ničia rastliny i zvieratá (ale aj ľudí!). V niektorých prípadoch však rastlina zjavne „vie“, kto jej prospieva a kto škodí.

Človek naozaj žasne, keď si uvedomí rôznorodosť a početnosť jednotlivých druhov húb. Koľko je len takých muchotrávok, ktoré v našich zemepisných šírkach predstavujú iba časť z azda 10 000 druhov veľkých húb (makromycéty) s dobre viditeľnými plodnicami. Dnes poznáme asi 500 druhov húb z čeľade muchotrávkovitých (Amanita), kam patrí známa muchotrávka červená (Amanita muscaria), ale aj jej smrteľne nebezpečná príbuzná muchotrávka zelená. Odborníci však odhadujú, že by ich mohlo byť najmenej dva razy toľko.

Huby nie sú zelenina

Na mape planéty húb je ešte vždy mnoho bielych miest, ktoré nie sú dostatočne prebádané. Nie div, veď ešte pred niekoľkými desaťročiami sme huby nevnímali ako organizmy patriace do samostatnej ríše, t. j. ako osobitnú formu života. Naši predkovia nevedeli, čo vlastne huby sú. Po stáročia sme verili, že vo svete existujú len tri kategórie živých bytostí: rastliny, zvieratá a ľudia. Podľa Darwina ľudia biologicky pochádzajú zo zvierat – takže pôvodne boli len dve…

Nie je však jasné, čo presne boli huby. Dokonca aj dnes nájdeme na internete takúto definíciu: Thallophyta sú viacbunkové organizmy, ktoré nepozostávajú z koreňov, výhonkov a listov, nemajú teda telá typické pre kormofyty. Patria sem viacbunkové riasy, lišajníky (Lichenes) a machy (Bryophyta), ako aj huby. Nie! Huby nie sú žiadne thalofyty, ani nijaké iné -fyty. Neprebieha v nich fotosyntéza, ktorú vyjadruje táto prípona. Huby potrebujú krmivo. V tomto ohľade majú viac spoločné so zvieratami ako s rastlinami. Huby preto nie sú „zelenina, ktorá rastie na vlhkých miestach a vyzerá ako dáždnik“, ako som raz počul z detských úst.

Bola to úchvatná definícia, ale – nesprávna. Nejde o rastliny ani o zeleninu.

Aký druh živých organizmov sú huby?

Kniha amerického ekológa Roberta Whittakera Predstavenie piatich kráľovstiev z roku 1969 obsahuje klasifikáciu organizmov a hubám sa tu prvý raz vyčleňuje samostatné miesto, ktoré si skutočne zasluhujú. Trvalo však ešte dve desaťročia, kým sa širšia verejnosť postupne zmierila s tým, že huby majú osobité postavenie. Predovšetkým nejde o zeleninu. Mnohí ľudia dodnes nevedia, že náš svet je osídlený viac než len dvomi základnými typmi živých organizmov. Domnievajú sa, že huby sú čosi ako prirodzení predkovia rastlín. Tak to dlho uvádzali aj botanické učebnice. Spory trvali niekoľko desaťročí, až napokon vedci zmenili názor na príslušnosť húb.

Poznatok o samostatnej forme života zmenil paradigmatické vzťahy a vniesol tzv. kopernikovský obrat do vnímania sveta. Keďže huby sú osobitnou formou života, je tiež zrejmé, že tu boli už pred rastlinami. Vlastne až huby pripravili podmienky na život rastlín. Okrem toho sme sa dozvedeli, že aj dnes umožňujú 90 percent existencie toho, čo je zelené a kvitne.

Nebezpečné mycélium v pôde

Už by malo byť jasné, že keď hovorím o hubách, nemám na mysli iba dopestované alebo nazbierané plodnice, napríklad šampiňóny alebo hríby, ktoré konzumujeme. Huby, to je živá spleť vláken skrytá v zemi alebo v dreve. Skutočné huby sú občas nepríjemné, cudzie, votrelecké bytosti bez očí a bez kože. Ľudia si k týmto neznámym tvorom nevytvárali kladný vzťah jednoducho – určite nie vtedy, keď boli slizké alebo dokonca vybavené smrtiacimi jedmi. Alebo keď vyzerali desivo: niektoré nekonečné, belavé mycéliá v pôde dokonca potme svetielkujú.

Môžeme si teda k hubám vytvoriť srdečný vzťah? Nuž, keď sa vyzbrojíme ešte nejakými vedomosťami, pôjde to – predovšetkým ak uvážime, že príroda, najmä však les so svojím pokojom a liečivou silou existuje iba vďaka dvojitej porcii húb. Rastliny recyklujú oxid uhličitý. Huby, zvieratá aj ľudia ho vydychujú. Pri fotosyntéze, ktorá súvisí so slnečným žiarením, sa uvoľňuje kyslík, ktorý potrebujú huby rovnako ako my. Huby a stromy – alebo rastliny všeobecne – sú vzájomne prepojené jedinečným spôsobom.

Pokračujme však ďalej po našej ceste tajuplným svetom húb. Urobme si z húb zdroj potešenia. Apropo potešenie – naše hubárske putovanie nadobudne v nasledujúcej kapitole čosi úplne osobné. Presvedčíte sa o praktickom význame základných mykologických znalostí v bežnom živote…

Ako som našiel huby a svoju paniu

Naše korene sú v zemi, nie v betóne

Všetky veci, ktoré človek miluje, sa stávajú zdrojom potešenia.

Tomáš Akvinský

Tento príbeh sa odohral na sklonku príjemného leta 1980, keď som šiel do lesa s jednou krásnou slečnou. Uznávam, mal som jednoznačný úmysel. Bol som zamilovaný a chcel som jej byť nablízku. Navyše, bolo po dažďoch a práve hojne rástli huby, čo je situácia, ktorá ma nenecháva chladným už od detstva. Vedel som, že moja spoločníčka vie oceniť dobré jedlo. Je pochopiteľné, že keď 23-ročný človek vo fáze dvorenia chce zapôsobiť, všetko si naplánuje vopred. Výsledok mojich príprav na vychádzku do lesa vyzeral tak, že som dva krajce chutného domáceho chleba natrel hrubou vrstvou oškvarkovej masti, posypal trochou soli, korením a mletou červenou paprikou a ozdobil niekoľkými kolieskami cibule. Navyše som do plecniaka vložil dve vychladené fľašky piva starostlivo zabalené v novinovom papieri.

Nezvyčajný zásnubný prsteň

Každý rok počas vrcholnej sezóny bývala pôda v lese posiata hubami. Keď sa blížil okamih veľkého rozhodnutia, našiel som skutočne obrovský exemplár bedle vysokej. Stiahol som z hlúbika pohyblivý prsteň a nasunul som ho mojej od tej chvíle už snúbenici na prst. Základné vedomosti z mykológie majú v živote dosť praktický význam. Ide o to, že nie všetky druhy bedlí majú posuvný prsteň ako Macrolepiota procera, na ktorú sme vtedy naďabili.

Hoci bol snubný prsteň naozaj netradičný a materiál sa už na prvý pohľad nedal porovnať s oveľa trvanlivejším zlatom, priateľka ho s radosťou akceptovala, lebo mal symbolický význam – rovnako ako mastný chlieb a pivo. Všetko sa vydarilo a my už 36 rokov spoločne blúdime po lesoch, hľadáme huby a fotografujeme ich.

Hubový rezeň – chutný, no ťažšie stráviteľný

Základy mojej hubárskej vášne pochádzajú z raného detstva. Rodičia ma brávali na huby približne od štyroch rokov. Rýchlo som si ich obľúbil aj v kuchyni. Maximálnym zážitkom pre mňa boli a dodnes sú bedle pripravené ako klasický rezeň, mne sa však zdajú oveľa chutnejšie. Túto voňavú šťavnatú pochúťku v chrumkavom obale som obľuboval už ako dieťa, lenže mama ma brzdila, vraj huby sú pre deti ťažko stráviteľné. Dnes viem, že na tom je niečo pravdy, lebo bunkové steny húb obsahujú chitín. Sám osebe je tento polysacharid pre človeka nestráviteľný, je to však cenná vláknina. Mne hubové pokrmy nijako zvlášť nezaťažujú žalúdok a vždy si na nich pochutím.

Veľmi skoro som si začal osvojovať odborné názvy svojich obľúbencov a týmito vedomosťami som ohuroval okolie. Tak sa vlastne formovali základy mojej budúcej kariéry, lebo som nechcel byť ničím iným len biológom.

Pečiarkovité huby nie sú rovnocenné

Rýchlo som si zapamätal nielen vedecký názov bedlí – Macrolepiota, ale aj to, že ide o rod, ktorý patrí medzi saprobionty, teda huby uprednostňujúce výživné pôdy lesov a lúk. Zistil som však, že existujú aj menšie huby s podobnými klobúkmi, ktorým v názve chýba Macro a označujú sa iba ako Lepiota. No je medzi nimi viacero smrteľne jedovatých druhov obsahujúcich amatoxíny, preto je kulinárne zužitkovanie celého rodu dosť problematické. Preto treba určovanie pečiarkovitých húb prenechať odborníkom.

Od tých čias som začal dôkladnejšie preverovať svoje mykologické znalosti. Sú tie huby naozaj dostatočne veľké, aby patrili medzi Macrolepiota? Drží sa prsteň na hlúbiku voľne a dá sa posúvať? Ak áno, pokojne sa mohli z húb pripraviť chutné rezne. Neskôr som zistil, že prsteň inej – rovnako jedlej – pečiarkovitej huby sa nedá ľahko posúvať. Oželel som teda viacero chutných pokrmov a bolo mi čoraz jasnejšie, že existuje čosi ako naivný obraz mykologického sveta. Z času na čas sa človek o hubách niečo naučí a už si namýšľa, že o nich vie veľa alebo dokonca úplne všetko. Nič však nie je vzdialenejšie od pravdy ako takáto predstava! Milovníci húb by nikdy nemali prestať študovať a sledovať aktuálny vývoj vedy. Vezmime si napríklad také bedle. Podľa mojich dvoch kritérií, teda veľkosti a posuvného prsteňa, som nesprávne odhadol ich bezpečnosť. Medzičasom už napríklad mykológovia vyradili z kategórie pečiarkovitých húb bedľu jedovatú, ktorá vytvára zelené spóry a jej dužina sa na vzduchu sfarbuje do oranžovočervena, a začlenili ju do rodu Chlorophyllum. Bedľa červenejúca sa od ostatných bedlí odlišuje nielen tým, že má hladký hlúbik… V roku 1979 opísali aj jedovatú bedľu červenejúcu. Stále sa však vedú spory, či v skutočnosti nejde o nejaký osobitný druh. Táto huba sa našla v klimaticky priaznivom regióne južnej Európy, ale aj u nás sa na intenzívne hnojených pôdach a na kopách kompostu jej plodnice objavujú čoraz častejšie. Dnes by som už bol pri pečiarkovitých hubách s červenejúcou dužinou, ktoré vyrástli niekde na kope kompostu či v záhrade, rozhodne obozretnejší. Bedľa jedovatá totiž aj nepríjemne chutí a zapácha.

S hubami to vôbec nie je jednoduché. Postupne sa dôkladnejšie vykryštalizoval naivný obraz mykologického sveta, ktorý sa každým dňom čoraz viac prehlbuje. Je to jedna z najdôležitejších lekcií pre každého, kto začína s hubárčením, ale aj pre tých, ktorí svoje „vedomosti“ ešte vždy čerpajú z čias starej matere.

Huby ako vášeň

Z mojich mladíckych záujmov sa stalo povolanie.

Nádherné, tajuplné huby sa postupom času čoraz viac stávali objektom mojej vášne. Vyhľadával som ich, s údivom som ich pozorne skúmal a premýšľal, aké neviditeľné procesy sa odohrávajú niekoľko centimetrov pod zemou. Učil som sa určovať dovtedy neznáme druhy, fotografoval som ich a vybrané exempláre som dával na panvicu. Huby vyžarujú čosi, čo len ťažko pochopí ten, kto nepodľahol hubárskej vášni. Mnohé majú nepríjemnú auru – v ich blízkosti číha smrť. Iné majú svojský charakter. Správajú sa nepredvídateľne, niekedy sa skryjú na celé roky, aby sa potom nečakane niekde inde zjavili v obrovských množstvách – zavše tam, kde sa s tým počíta, často však aj tam, kde by to nikto nečakal.

Huby v podzemnej sieti

Uznávaný vedecký časopis Nature uverejnil v roku 1998 článok, v ktorom sa zdôrazňuje obrovská ekologická úloha húb pri mykoríze, teda ich symbióze so stromami. Huby pritom využívajú chemické látky, ktoré sú k dispozícii, napríklad terpény z lesného vzduchu^1, čo je akýsi mykologický internet^2. Dalo by sa to označiť ako Wood-Wide-Web, čiže akýsi internetový systém stromov.

Načo je dobré takéto zosieťovanie stromov a húb a ako to funguje? Zakorenené rastliny sa jednoducho nevedia premiestniť, a keď nastanú nepriaznivé podmienky, potrebujú podhubie ako systém vedenia, ktorým si vzájomne transportujú potrebné látky. Azda by bolo trocha prehnané hovoriť o „celosvetovej“ sieti, no pri starších, vyzretejších biotopoch by sme si mali predstaviť štruktúru, ktorá je komplexnejšia ako len zosieťovanie dvoch blízkych jedincov. Ide teda o pomerne obrovskú spleť nespočetných jedincov húb a rastlín, ktorá sa zachováva po celé generácie, pričom sa ustavične prispôsobuje a optimalizuje.

Potme sa šepká

Ako si máme tieto kontaktné lesné burzy predstaviť? Rastlinné hormóny, tzv. strigolaktóny, lákajú huby ku koreňom stromov. Medzi miliardami organizmov v pôde si tak „obľúbená huba“, úplne potme a v kompaktnom prostredí, nájde cestu k „svojmu koreňu“. Na druhej strane huba oznámi rastline prostredníctvom tzv. myc-faktorov (chemicky ide o chitínové oligoméry) asi toto: Už som blízko, hneď sa s tebou skontaktujem, zablokuj svoj obranný mechanizmus a vytvor jemné bočné korienky, aby som ich mohla pokojne ovinúť. Túto presymbiotickú fázu by sme mohli z ľudského hľadiska označiť ako nežné zoznamovanie. Ide v nej o vybudovanie vzájomnej dôvery. Veď na svoju príležitosť striehnu aj parazity, rečou ľudí by sme povedali akísi „sobášni podvodníci“. Počas „zoznamovania“ prebiehajú v bunkách budúcich partnerov dramatické stavebné úpravy. Huba vytvára tzv. hyfopódium, ktorým sa pripojí ku koreňu rastliny, kým v epidermálnych bunkách koreňovej kôry pod hyfopódiom dochádza k rozsiahlej prestavbe. Cytoskelet a endoplazmatické retikulum vytvoria tzv. pre-penetračný aparát (PPA), ktorý vytyčuje trasu hubovým vláknam cez epidermálne bunky. Huba teda neprerastá cez bunky rastliny „nasilu“, cestu jej aktívne uvoľňuje samotná rastlina. Hubové vlákna sa môžu rozšíriť aj do bunkových vrstiev koreňovej kôry (cortex) až do tej miery, že v bunkách vnútornej kôry sa napokon vytvoria vytúžené, silne rozvetvené vlákna, a tým aj rozsiahla kontaktná plocha.

Na čo slúži zosieťovanie

Už spomenuté strigolaktóny sú primárnymi spúšťacími faktormi a pre rastlinu veľa znamenajú. Udržiavajú lepší koreňový systém a podporujú mykorízu, čo zasa vedie k lepšiemu zabezpečovaniu fosfátov, iných živín a vody z pôdy. Z partnerstva má úžitok aj huba, dostane svoj prídel cukru, ktorý vytvára rastlina fotosyntézou.

Hormonálne podporovaný šepot v lesnej pôde tak predstavuje vzájomne užitočnú komunikáciu a kooperáciu na najvyššej úrovni. Les je jeden obrovský celok pozostávajúci z nespočetného množstva jedincov, ktoré v ňom koexistujú už stovky miliónov rokov a v záujme pohody si vedia vymieňať všetky informácie. A komunikujú dokonca aj s nami ako lesnými návštevníkmi.

Preto v lese nachádzame zdroj duševnej sily, ktorá je schopná meniť náš život k lepšiemu. Keď ho dokážeme vnímať, vytvoríme s lesom, so stromami a so všetkými neviditeľnými hubami jedno obrovské, spoločné mycélium života. A tak hlboká empatia k všetkému živému z nás robí ľudí. Máme korene a tie jednoznačne nevyrástli z betónu, zdôraznuje Andreas Danzer, syn nebohého rakúskeho hudobníka Georga Danzera. Každý človek vnútorne túži po blízkosti prírody. Pietro Calamandrei to sformuloval takto: … všetci sa utiekame k prírode. V takýchto vzácnych chvíľach nachádzame opäť radosť zo života, šťastie, sme uvoľnení, zmierení so svetom…

Bambi, fialová krava, žltá kačica a syndróm nature-deficit-disorder

Intenzívna blízkosť prírody dnes vôbec nie je samozrejmosťou. Novšie generácie sa zoznamujú skôr (alebo iba) s digitálnym svetom a nevyrastajú v kontakte s prírodou. Psychológovia a psychiatri to označujú ako nature-deficit-disorder, syndróm nedostatku prírody. Postupný odklon od prírody má podivné dôsledky. Už v polovici 90. rokov minulého storočia sa v Bavorsku uskutočnil medzitým dobre známy a mnohokrát citovaný pokus, v rámci ktorého 30 percent zo 40 000 zúčastnených detí, ovplyvnených reklamou výrobcov čokolády, namaľovalo kravu fialovou farbou. Sedem percent opýtaných detí v roku 1997 odpovedalo, že kačice sú žlté, a v roku 2003 si to myslelo až jedenásť percent detí.

To sú len nepatrné ukážky smiešne pôsobiaceho symptómu vyvolaného čoraz rýchlejším odcudzovaním sa prírode. Neznalosť foriem, procesov a fenoménov prirodzeného životného prostredia, neuvedomovanie si rytmov, cyklov a prejavov nášho sveta – to všetko má ďalekosiahle dôsledky pre jednotlivcov i spoločnosť. Nejde iba o to, že človek, ktorému je príroda cudzia a neznáma, si ju nevie vážiť a ničí ju. Odklonom od prírody sa vzďaľujeme od podstaty ľudskosti. Pretože ako ľudia sme súčasťou prírody! Nevyvíjali sme sa predsa na betóne a na asfalte.

V tejto zložitej situácii môžu huby poslúžiť ako úžasní pedagógovia, ktorí sú spojení so zemou a ukazujú nám cestu k pochopeniu vlastného bytia. Robia to neobjasneným spôsobom, ktorý má však reálne výsledky.

Známy fenomén takmer až pseudonáboženského obrazu prírody je tzv. bambi-syndróm. Namiesto dnes takého častého brutálneho vzťahu k prírode si ľudia vytvárajú neskutočný obraz prírody, aký je napríklad v komiksových brožúrach, disneyovských filmoch a detských knižkách – harmonický, idealizovaný, žiarivý svet s ružovými, šťastnými tvormi a niekedy aj s krásnymi postavičkami muchotrávok. Potom je dosť ťažké vyrovnať sa s realitou a vyvinúť si primeraný vzťah k prírode: sadiť stromy je dobré, píliť stromy je zlé a poľovník je predsa vrah. Nenachádzame tu ani stopu spätosti s prírodou a skutočnej biofílie. Príroda má totiž mnoho tvárí. Ich prijatie je súčasťou lásky k životu. K prírode patria aj dravce a parazity. Hoci nám ťažko padne obľúbiť si ich, nič iné nám nezostáva. Musíme to akceptovať ako súčasť reality a obdivovať nekonečnú vynachádzavosť života.

Kto by chcel postrehnúť hoci len maličký zlomok všetkých tých zázrakov v zemi, mal by postupovať podľa amerického profesora ekológie Davida G. Haskella, ktorý celý rok pozoroval lupou iba jeden štvorcový meter lesnej pôdy, pričom zdokumentoval spoluprácu drobných živočíchov. Na otázku, či tam nebolo pusto, odpovedal: Ani chvíľočku. Každý deň som bol ohromený množstvom tvorov na tomto jedinom štvorcovom metri – a množstvom príbehov, ktoré rozprávali. Čím dlhšie som sa pozeral, načúval a ovoniaval, tým to bolo zaujímavejšie.

Hniliak smrekový – zlovestný biely spoločník

Prečo upriamiť obdiv na vynachádzavosť prírody a veci, ktoré sú – v intenciách našich morálnych kategórií – „zlé“, si vysvetlíme na príklade hniliaka smrekového (Monotropa hypopitys), ktorý je rozšírený na celej severnej pologuli. O zázraku mykorízy sme už čítali. Vzhľadom na kreativitu evolúcie by bolo pozoruhodné, keby nejaký tvor neprišiel na myšlienku zneužitia tohto perfektného systému. Tu vstupuje do hry hniliak smrekový, ktorý neobsahuje chlorofyl a je to parazitická rastlina neschopná vykonávať fotosyntézu. Svojím bezvýrazným žltkastobielym sfarbením sa trocha podobá na špargľu. Usadí sa na vhodnom mieste hubového vlákna mykorízového spojenia medzi stromom a hubou. Tým, že sa votrie do ich komunikačného kanála, ovplyvní ich www a funguje ako heker.

Odborníci na mykorízu poznajú túto čudnú rastlinu už dávno, dlho ju však pokladali za druh saprofytu, ktorý sa živí odumretou organickou biomasou podobne, ako to robia niektoré huby. Pri skúmaní mykorízy číroviek (Tricholoma) pod lupou sa to nepotvrdilo. Hniliak smrekový parazituje na symbiotických spojeniach číroviek so stromami. Je samozrejmé, že tomuto zvláštnemu prejavu života bol priradený osobitý výraz, a to myko-heterotrofia. Erik Bjőrkmann objavil tento fenomén s využitím izotopovej metódy už v roku 1960. Túto formu krádeže potravy pomenoval výrazom epiparazitizmus.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Na úvod

Neprepočujte šepot húb! Skutočne veľké veci v tichu lesa

Ako som našiel huby a svoju paniu Naše korene sú v zemi, nie v betóne