Eva Woods

HOW TO BE HAPPY

Copyright © 2017 by Claire McGowan

Translation © 2018 by Martina Fedorová

Jacket design © 2018 by Kateřina Stárková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5956-0

S láskou Scottovi (SP)

Človek často chvíľu, v ktorej sa mu začal rúcať život, ani nepostrehne. Väčšinou to príde celkom nebadane, krok za krokom, rok za rokom, až jedného dňa zbadá, že už dávno nie je tým, kým býval, a že sa vlastne na seba už ani trochu nepodobá. Zvyčajne nastáva postupný nenápadný rozpad – tu kúsoček, tam úlomok, pomalá erózia toho, kým bol.

Inokedy však to, že sa vám život práve rozsypal pod rukami, vidíte veľmi jasne. Domček z kariet, ktorý ste tak starostlivo budovali, sa zrúti a vy s istotou viete, že už nikdy nič nebude tak ako predtým. V takých chvíľach človek netuší, čo ďalej. Prežije, alebo sa už nikdy nepostaví na nohy? Väčšina z nás však nakoniec prežije. Nejako prežije.

DEŇ PRVÝ

Zoznám sa s niekým novým

„S dovolením?“

Nič. Recepčná ďalej veselo ťukala do klávesnice počítača. Annie to skúsila znova. „S dovolením?!“

To bolo s dovolením druhej úrovne – o úroveň vyššie než to, ktoré by uštedrila turistovi blokujúcemu eskalátor, a o úroveň nižšie pod tým, ktoré si nechávala pre osoby s taškou na sedadle vo vlaku. Nič.

„Prepáčte?“ povedala s eskaláciou na úroveň tri (obsadenie vyhliadnutého miesta na parkovanie; rana dáždnikom z trestuhodnej nepozornosti a podobne). „Mohli by ste mi, prosím, pomôcť? Už tu stojím dobrých päť minút.“

Žena ďalej udierala do klávesnice. „Čo máte?“

„Potrebujem požiadať o zmenu adresy na karte pacienta. Bola som už na štyroch rôznych miestach.“

Recepčná natiahla ruku, no ani na chvíľu neodlepila oči od monitora. Annie jej podala kartu. „To je vaše?“

„Uhm, nie.“ Čo je slepá?

„O zmenu adresy musí požiadať pacient osobne.“

„Ale… hm, to práve nemôže.“ Čo by zaiste nemusela vysvetľovať, keby sa v tejto idiotskej nemocnici aspoň niekto obťažoval prečítať si, čo je v tej karte napísané.

Papierová zložka dopadla na pult. „Nikto iný to za pacienta spraviť nemôže. Ochrana osobných údajov, chápete.“

„Ale…“ Annie náhle a desivo pocítila, že sa rozplače. „Potrebujem, aby ste tam zaviedli tú zmenu! Aby som mohla na svoju adresu dostávať jej poštu! Ona to už nezvláda. Preto som tu. Prosím! Ja… naozaj od vás nechcem nič iné, iba zmenu adresy. Nechápem, čo na tom môže byť taký problém.“

„Nepočuli ste?“ Recepčná otrávene vzdychla a bruškom prsta si zotrela akúsi smietku z pestovaného nechta na palci. Annie nahnevane zdrapla kartu. „Preháňajú ma sem a tam po špitáli celú večnosť. Ako vravím, toto je už štvrté oddelenie! Registrácia. Neurológia. Prepúšťacia kancelária. Recepcia. Späť na neurológiu. Zjavne tu nikto netuší, ako vyriešiť túto celkom banálnu záležitosť! Od rána som nič nejedla. Nestihla som sa ani osprchovať. A nepôjdem domov, kým si nedáte tú námahu a nenaťukáte do počítača dva riadky. Nič viac od vás, preboha, nechcem!“

Recepčná sa doteraz ani raz nepokúsila o očný kontakt. Ťuk, ťuk, ťuk. Annie cítila, ako v nej narastá vlna hnevu, bolesti a zúfalstva. „POČÚVATE ma vôbec?“ Natiahla sa ponad pult a otočila monitor počítača k sebe.

Obočie na čele recepčnej zaliezlo až pod líniu natupírovaných vlasov. „Madam, zavolám ochranku, ak okamžite…“

„Jediné, čo od vás chcem, je, aby ste sa na mňa aspoň pozreli, keď s vami hovorím. Potrebujem vašu pomoc. Prosím. Prosím!“ V tej chvíli to už neudržala, rozplakala sa a so vzlykmi prehĺtala horké sliny nahromadené v ústach. „Ospravedlňujem sa. Ja… veľmi sa ospravedlňujem, ale – ja – prosím vás, fakt nič nechcem, len aby ste tam napísali inú adresu.“

„Počúvajte, madam…“ Recepčná sa nadychovala a otvárala ústa, bezpochyby nato, aby Annie poslala rovno do teplých krajín, keď sa zrazu čosi stalo. Čosi veľmi zvláštne. Jej ústa sa roztiahli do úsmevu. „Čauko, P!“

„Čauky-mňauky! Všetko v poriadku?“

Annie sa otočila, aby zistila, kto mal tú drzosť… Vo dverách ošumelej nemocničnej kancelárie stála vysoká žena odetá do farieb dúhy. Červené topánky. Fialové pančuchy. Žlté šaty farby sicílskeho citróna. Zelená pletená čiapka. Na krku jej oranžovo svietili korále z jantáru a z tváre takmer rovnako intenzívne modré oči. Tá pestrofarebná zmes sama osebe popierala možnosť existencie, napriek tomu však pôsobila úžasným dojmom. Naklonila sa k Annie a dotkla sa jej ramena. Annie sa strhla. „Prepáčte, nechcem sa predbiehať, len by som si súrne potrebovala dohodnúť termín.“

Recepčná už znovu ťukala do počítača, tentoraz energickým a svižným tempom. „Budúci týždeň. Môže byť?“

„Vďaka, Denise, si poklad. Ospravedlňujem sa, tuším som sa normálne predbehla! Hanba mi!“ Do dúhy odetá bytosť sa na Annie oslnivo usmiala. „Táto milá pani je už vybavená?“

Čosi také o sebe Annie už dlho nepočula. Zažmurkala, aby vytisla z oka poslednú slzu, a odkašľala si. „Pravdupovediac, nie. Ako sa zdá, prepísať adresu na karte pacienta je v tejto nemocnici nadľudský výkon. Som už vo štvrtej kancelárii a doteraz sa nenašiel nikto, kto by to bol ochotný urobiť.“

„Tak to máte šťastie, že vás poslali za Denise, to dievča dokáže hotové zázraky!“ Žena naznačila prstami písanie na klávesnici počítača. Na chrbte jednej z rúk mala veľkú sinku prelepenú náplasťou.

Denise zdržanlivo prikývla. „Tak dobre. Dajte to sem.“ Annie jej podala papierovú zložku. „Môžete tam napísať, aby poštu posielali na moju adresu, prosím? Volám sa Annie Hebdenová.“ Denise chvíľu ťukala a záležitosť, s ktorou si Annie nevedela od rána poradiť, bola do desiatich sekúnd vybavená. „Uhm – ďakujem.“

„Rado sa stalo, madam,“ povedala Denise odmerane. Annie vedela, že sa nezachovala najlepšie. Bola k nej hrubá. Vedela to. Mala však toho od rána plné zuby.

„Super, všetko sa teda nakoniec podarilo. Maj sa, zlato.“ Dúhová žena zamávala Denise, potom chytila Annie znovu za rameno. „Počujte, je mi ľúto, že dnes nemáte svoj deň.“

„Ja – čože?“

„Vyzeráte, že je toho dnes na vás akosi priveľa.“

Annie od úžasu onemela. „Dofrasa, veď som v nemocnici. Podľa vás si to tu niekto užíva?“

Žena sa obzrela ponad plece do čakárne plnej ľudí – polovica z nich sa opierala o barly, vyholené hlavy, bledé tváre, na vozíku sa chúlila zošúverená starenka v nemocničnom župane, unudené decká prehrabávali mamám kabelky, kým ich mamy bezmyšlienkovite ťukali do mobilov. „Prečo by nemohol?“

Annie nahnevane odstúpila. „Počujte, ďakujem vám za pomoc – hoci keby to tu fungovalo, ako sa patrí, vôbec by som ju nepotrebovala. Táto nemocnica je jeden veľký bordel – a to ani netušíte, prečo tu vlastne som.“

„To je pravda.“

„Radšej už pôjdem.“

„Máte rada sladké?“ spýtala sa dúhová žena.

„Čože? Nepochybne, že… čože?“

„Počkajte chvíľku.“ Kamsi odbehla. Annie sa zarazene pozrela na Denise, ktorá už zase prázdnym pohľadom civela na monitor.

Narátala do desať – a hneď si za to vynadala –, potom potriasla hlavou a zamierila dole chodbou natretou zúfalou modrou a trpkou zelenou. Okolo nej sa ozýval kovový vrzgot polohovacích postelí a lietačiek, ľudskej bolesti a smútku. Uprostred chodby ležal na nosidlách muž, šedivý a krehký. Vďakabohu, že to má konečne za sebou. Už aby bola doma. Sadne si pred telku, schúli sa pod deku…

„Počkaj! Annie Hebdenová!“

Annie sa otočila. Tá protivná dúhová ženská sa k nej hnala chodbou – či skôr zúfalo krivkala a ledva lapala dych. Nad hlavou držala cupcake s našľahanou čokoládovou polevou.

„Daj si,“ hlesla prerývane a strčila ho Annie do dlane. Nechty mala každý inej farby.

Za posledných päť minúť to bolo druhý raz, čo sa Annie nezmohla na slovo. „Prečo?“

„Lebo cupcake vždy pomôže. Pravda, ak nemáš cukrovku druhého typu.“

„Uhm…“ Annie sklopila zrak k zákusku na svojej dlani.

Pri tom behu dostal trochu zabrať. „Ďakujem“

„To je v poriadku.“ Žena si oblízala zvyšky polevy z prsta.

„Bŕŕ, dúfam, že nechytím MRSA alebo niečo také. Hoci je to už aj tak jedno. Inak, ja som Polly. Čauko. Ty si Annie, je tak?“

„Uhm. Áno.“

„Maj sa, Annie Hebdenová, a pekný deň. Alebo aspoň o čosi krajší, než si mala doteraz. Nezabudni, že ak chceš vidieť dúhu, musíš strpieť dážď.“ Potom zamávala a veselo poskakujúc – Annie si ani len nevedela predstaviť, že by niekto veselo poskakoval chodbou zatratenia – jej zmizla z dohľadu.

Stála na zastávke autobusu a zhora na ňu padal dážď, studený a hustý ako sivastá polievka, taký typický pre Lewisham a celý juh Londýna. Namrzene rozmýšľala o tom, čo za hlúposť povedala tá ženská. Po každom daždi predsa nebýva dúha. Zato na mokré nohy a zničený účes sa možno spoľahnúť takmer zakaždým. Aspoňže má kam ísť. Na zemi pod prístreškom sedel bezdomovec. Po vlasoch mu stekala voda a manžety umastených nohavíc sa mu máčali v mláke. Annie ho bolo hrozne ľúto, ale čo mohla urobiť? Nevie mu pomôcť. Veď nevie pomôcť ani sebe.

Autobus bol natrieskaný na prasknutie, ledva sa vtisla medzi kočík a horu nákupných tašiek, kde sa nemala čoho chytiť, takže na každej zákrute tŕpla, že zletí. Nastúpila staršia žena a s námahou vytiahla hore schodmi nákupnú kabelu na kolieskach. Šuchtavo sa presúvala chodbičkou pomedzi sedadlá, no ľudia zahľadení do svojich mobilov a tabletov ani nezodvihli hlavy. Annie praskli nervy. Čo sa to, dofrasa, so všetkými porobilo? To sa v celom tomto posratom meste nenájde jediný normálny slušný človek?

„Preboha!“ vyštekla nahlas. „To sa fakt nenájde nikto, kto by tej panej uvoľnil miesto? Prosím!“ Mladík s obrovskými slúchadlami na ušiach zahanbene vstal.

„Nemusíte brať meno Božie nadarmo,“ pani s kabelou karhavo pokrútila hlavou smerom k Annie a sadla si.

Zvyšok cesty strávila Annie s pohľadom upretým na špičky premočených topánok a blatisté stopy na dlážke autobusu.

Kedy sa to všetko tak zvrtlo? premýšľala. Pre nejakú hlúpu adresu takmer vyletí z kože? Rozplače sa na verejnosti? Ešte nedávno by to bola ona, kto by nad niečím takým nechápavo krútil hlavou. Ponúkla by mu vreckovku. Súcitne by ho potľapkala po pleci. Kam sa to všetko podelo? Kam zmizla osoba, ktorú tak dôverne poznala?

Občas mala pocit, že sa jej život od základu zmenil jediným mihnutím oka.

Zavrie oči – a je späť v spálni svojho útulného domčeka v to posledné slnečné ráno, keď ešte bol svet v najlepšom poriadku. Aká bola vtedy nadšená! Plná nádeje a radosti, síce trochu unavenej, ale predsa radosti. Dokonalé.

Otvorí ich – a je znova tu, v prepchatom autobuse, na ceste do malého, vlhkého podnájmu, a vie, že v noci bude zasa civieť do stropu a dumať o svojom nešťastí a zúfalstve.

Jedno mihnutie oka, všetko je dokonalé. Dve mihnutia, všetko je nahovno. No nech by mihala viečkami hoc aj stotisíckrát, to, čo bolo, sa už nikdy nevráti.

DEŇ DRUHÝ

Usmej sa na niekoho, koho nepoznáš

Zazvonil zvonček pri dverách. Annie vydesene otvorila oči a srdce sa jej okamžite rozbúchalo. Deje sa niečo? Zasa polícia alebo záchranka… uf, nie, to najhoršie sa predsa už stalo.

Posadila sa a zaznamenala, že znova zaspala na gauči, v tom, čo mala na sebe v nemocnici. Ani si nevedela spomenúť, na čo sa včera v noci pozerala. Žeby Tattoo Fixers? Asi áno. Bavilo ju sledovať príbehy ľudí, ktorí urobili v živote omnoho horšie rozhodnutia než ona sama.

Cŕŕŕń. Zhodila zo seba prikrývku, ktorou ju musel pozakrývať Costas. Len čo vstala, na zem sa zosypal dážď omrviniek a papierových vreckoviek v sprievode tlmeného dopadu diaľkového ovládača na koberec. Vyzeralo to, akoby to včera večer prehnala. Opitá nie zúfalstvom, ale hnevom.

Cŕŕŕń! „Už idem!“ Ježíííš. Koľko je vôbec hodín? Budík na telke ukazoval 9.23. Musí si pohnúť, ak chce stihnúť návštevné hodiny. Costas je už zaiste dávno v robote, tento týždeň má ranné, a to ho ani nepozdravila. Zahanbila sa – Annie spred dvoch rokov by nikdy nezaspala neprezlečená.

„Annie Hebdenová! Si tam?“

Útrpne sykla. Cez retiazku bezpečnostnej zámky zazrela oblak smaragdovozelenej – stála tam tá čudná žena z nemocnice. Polly, alebo tak nejako.

„Ech, prosím?“

„Mám tvoju lekársku správu.“ V poodchýlených dverách sa objavila ruka so striebornými nechtami a zamávala jej pred očami obálkou. Stálo na nej jej meno, ale adresa bola iná. V oveľa lepšej štvrti mesta. „Tebe poslali tú moju,“ zaštebotala žena bezstarostne.

Annie sklopila oči k pošte, ktorá sa povaľovala na rohožke predo dvermi. Účty. Predplatné záhradkárskeho časopisu Gardening Monthly, ktoré mala dávno zrušiť. A snehobiela obálka s menom Polly Leonardová. „Ako je to možné?“

„Asi to domotala Denise, keď ti menila adresu na karte. Už som jej volala, aby to dala do poriadku. Hlavne, že sa nikomu nič nestalo.“

Ako to, že v nemocnici dali jej adresu cudziemu človeku?

„To si sem kvôli tomu merala cestu?“ Súdiac podľa adresy, z Pollinho domu v Greenwichi to muselo byť v rannej špičke sem dole do Lewishamu viac než pol hodiny.

„Nikdy predtým som tu nebola, tak som si povedala, prečo nie?“

Prečo nie? Annie mala naporúdzi najmenej milión dôvodov. Najväčšia kriminalita zo všetkých londýnskych štvrtí. Obludnosť obchodného centra, ktoré tu postavili v sedemdesiatych rokoch minulého storočia. A to, že odvtedy sa tu prakticky neprestalo stavať a prestavovať, takže celá štvrť vyzerala ako pekelná diera, kde nikdy nefunguje doprava, vzduchom ustavične otriasa hluk zbíjačiek a smrdí tu asfalt.

„Aha, nuž, ďakujem, že si mi to doniesla.“ Cez poodchýlené dvere vystrčila bielu obálku na chodbu. „Maj sa.“

Polly sa ani nepohla. „Ideš dnes do nemocnice?“

Inštinkt jej velil, aby zaklamala, no z akéhosi záhadného dôvodu to neurobila. „Teda… áno. Chystám sa, ale…“

„Máš termín?“

„Uhm, nie.“ Ani náhodou nemala náladu niečo vysvetľovať.

„Aj ja tam idem. Napadlo mi, že by sme mohli ísť spolu.“

Annie bola známa tým, že často zostávala v kancelárii aj dvadsať minút dlhšie, aby nemusela cestovať s kolegami. „Ešte nie som oblečená,“ rýchlo vysvetľovala.

„To nič. Počkám.“

„Ale… ale…“ Annin otupený mozog nebol v stave vyprodukovať jediný vážny dôvod, prečo nevpustiť do bytu tohto otravného pestrofarebného votrelca. „Čojaviem… tak dobre.“ A vpustila Polly dnu.

„Tu bývaš?“ Zastala si uprostred Anninej zánovnej obývačky ako vianočný stromček. Dnes mala na sebe saténové koktailové šaty farby mentolového likéru crème de menthe a na nohách motorkárske čižmy. Kabátik z umelej kožušiny a pletená čiapka boli už len poslednými dvomi bodkami. Spodný lem šiat mala špinavý a premočený, akoby prešla krížom celý Lewisham v totálnom lejaku. Vyzerala ako modelka, ktorá pózuje na prehliadke urban fashion.

„Nesmiem tu nič meniť, ani vymaľovať. Majiteľ si to neželá.“ Byt na desiatom poschodí mal otrasnú laminátovú dlážku a ošúchané tapety zo sedemdesiatych rokov. Páchol vlhkom a zvyškami z kuchyne. „Potrebujem sa osprchovať. Chceš – dáš si čaj? Alebo niečo?“

„Som v pohode. Budem si čítať.“ Poobzerala sa po ošumelej obývačke, pohľadom zavadila o rozkladací stojan s presušenou bielizňou, vrátane Anniných spraných nohavičiek a vyťahaných legín.

Polly zodvihla zo zaprášeného stolíka akýsi leták. „Ako získať plnú moc k právnym úkonom. To vyzerá zaujímavo.“

Mal to byť sarkazmus? podozrievavo spozornela Annie. Úzka brožúrka mala na prednej strane smutný detail obrázka, na ktorom ktosi drží za ruku starca, hoci mať za takýchto okolností plnú moc znamená skôr skrútiť mu tú ruku za chrbát a poriadne ho zviazať, aby si nemohol ublížiť. Ani nikomu inému.

„Tak dobre. Nebudem dlho.“

Annie za sebou zavrela dvere kúpeľne – zrkadlo s hrdzavými fľakmi, plesnivé mapy na sprchovom závese – a vážne sa zamyslela nad svojím duševným zdravím. Pustí do bytu celkom cudziu osobu? Osobu, o ktorej vôbec nič nevie, a ktorá môže byť celkom pokojne bláznivá, čo, súdiac podľa oblečenia, asi je? Veď ju stretla na neurológii, či nie? Čo ak ju niečo udrelo do hlavy a totálne netuší, kde sú hranice, bez ohlásenia sa natrepe človeku do bytu a hrabe sa mu v pošte? Ešte nikdy nebola osprchovaná tak rýchlo. Mama by určite povedala, že ju tá voda sotva lizla. Dlhé mesiace po tom, ako sa jej niekdajší život rozpadol na kusy, bola práve sprcha miestom, kde si dovolila plakať, s päsťou strčenou do úst, aby stlmila hlasné vzlyky. Na to jej však dnes nezostával čas. Hodila na seba čisté veci, hoci to vyzeralo, akoby si obliekla presne to isté, čo mala na sebe včera. Aj tak je to jedno. Komu záleží na tom, ako vyzerá niekde, kde umierajú ľudia alebo po tom z duše túžia?

Len čo otvorila dvere – bez mejkapu, mokré vlasy stočené do uzla –, začula z obývačky hlasy. Dofrasa! Mal dnes krátku zmenu?

„Annie!“ natešene zvolala Polly, keď vošla. „Práve som sa zoznámila s tvojím priateľom!“

„Čau, Annie!“ kývol hlavou Costas. Costas bol Grék, krásny, s dokonalými tehličkami na bruchu, na ktorých by sa dali rozbíjať vajcia. Mal dvadsaťdva rokov, izbu, ktorú mu Annie prenajala, za pár týždňov zmenil na skládku odpadkov a nikdy mu neprestalo byť smiešne, že pracuje v kaviarni s názvom Costa Coffee.

„Costas je môj spolubývajúci. Už musím ísť.“

„Hneď ideme. Costas doniesol nejaké pečivo!“

„Šef hovori vesmite si. Nič im nie je!“ Núkal im otvorené papierové vrecko plné croissantov a lineckých koláčikov. Usmial sa na Polly. „Príď do Costa, urobím ti špeciálnu grécka káva. Taká silná, že ti odstrelí dekel!“

V Annie nečakane vzkypel hnev. Ako sa táto ženská opovažuje vtrhnúť sem a nazerať takpovediac pod pokrievku jej života, vidieť tento odporný byt, neumytý riad? „Neviem ako ty, ale ja odchádzam,“ vyhlásila rozhodne. „A pokiaľ ide o teba, Costas, ocenila by som, keby si po sebe umyl hrnce. Včera si nechal na plechu akési zelené svinstvo.“

„Spanokopita – musí byť vo vode.“

„Zbožňujem spanakopity!“ vykríkla nadšene Polly. „V osemnástich som prechodila Grécko krížom-krážom s batohom na chrbte. Yiasou!“

„Yiasou!“ Costas zodvihol palce na oboch rukách a vyčaroval svoj najširší a najbelší úsmev. Costas sa usmieval vždy. Bolo to otravné. „Super, Polly.“

Annie si obliekla kabát a urobila to s najväčšou dávkou pasívnej agresivity, na akú sa v tejto chvíli zmohla. „Nechcem prísť neskoro.“

„Aha! Dobre, asi sa teda rozlúčime. Rada som ťa spoznala, Costas – Annin priateľ.“

„Spolubývajúci,“ nahnevane trhla dvermi. A ani si celkom nebola istá prečo.

„Dámy a páni, autobus má krátku technickú prestávku. Výmena vodičov by mala trvať… uhm… nevieme celkom presne.“ Autobusom prebehla vlna sklamaných vzdychov. „Tak teraz už určite prídem neskoro,“ mrmlala si Annie popod nos.

„Dopekla,“ zavrčal postarší chlapík na vedľajšom sedadle v chlpatom obleku, ktorý páchol plesňou. „Za toto som zaplatil dve libry? Jediné, čo vedia, je namastiť si vrecká, špiny!“

„Nuž, aspoň sa tu môžeme trochu poobzerať,“ bodro zahlásila Polly.

Annie si s chlapíkom vymenili zarazené pohľady. Za oknom bolo obrovské Tesco a smetisko, ktorému trónila obhorená karoséria vraku.

„Alebo sa porozprávať,“ pokračovala Polly. „Kam ste sa vybrali, pane?“

„Na pohreb,“ odvrkol a oprel sa o vychádzkovú palicu.

„To mi je ľúto. Priateľ?“

Annie sa zosunula hlbšie na sedadlo a najradšej by bola v tej chvíli neviditeľná. Mladík vo farbou zafŕkaných džínsach otrávene zagúľal očami. Ešte si ľudia pomyslia, že sú tu spolu. Ona a tá osoba, ktorá oslovuje náhodných spolucestujúcich, najhoršia londýnska háveď, horšia než mestské líšky či pohánkovec japonský.

„Stará vojna, Jimmy. Dobrý chlap to bol. Pilot, bol pri tom, keď sme bombardovali Nemecko.“

„Páni, to je neuveriteľné. Ako ste sa zoznámili?“

Žena so šatkou na hlave si vytiahla z ucha jedno slúchadlo a podráždene zacmukala. Annie stisla zuby. „Vyrástli sme na jednej ulici. Old Bermondsey. On bol v letectve, ja zas pri námorníkoch. To by som vám mohol rozprávať, slečna!“ sucho sa zachechtal.

Annie zanovito zodvihla obchytaný časopis zo susedného sedadla a ostentatívne sa začítala do článku o bitke pouličných gangov, pri ktorom kohosi dobodali nožom, zatiaľ čo starec vytrvalo pokračoval. „… a tak tam Jimmy trčal, v tej skrini, až kým jej starý nezaspal, a až potom šibol oknom na ulicu…“

„To je fakt smutné,“ povedala Annie nahlas a zamávala časopisom. „Traja dobodaní za jediný týždeň.“

„Banda jedna chuligánska,“ rozhorčoval sa starec. „My s Jimmym sme toho tiež navyvádzali, ale nikdy sme nikoho nedobodali. Dať niekomu po hube? Prečo nie. To je predsa normálne, ale dobodať?“

Annie zatvorila oči: už to dlhšie nevydrží ani sekundu. Našťastie sa dal autobus znovu do pohybu a Jimmyho kamoš na ďalšej zastávke vystúpil. Na rozlúčku schmatol Polly za ruku a vtisol jej na ňu vlhký bozk. „Dobre sa mi s vami rozprávalo, slečna.“

„Mám pri sebe antibakteriálne mydlo,“ ponúkla jej vzápätí Annie.

Polly sa zasmiala. „Ten ma stokrát prežije.“

Annie znovu vzala do rúk noviny. Ostatní cestujúci mali na ušiach slúchadlá, ako sa na slušných ľudí patrí. Len Polly sa vytrvalo obzerala okolo seba, so širokým úsmevom mávala okoloidúcim psom a deťom a všetkým pri tom hľadela rovno do očí. Ak s tým neprestane, je viac než pravdepodobné, že na nich niekto zavolá policajtov a do nemocnice sa nedostanú vôbec.

Nakoniec tam predsa došli. Na zastávke autobusu sedel ten istý bezdomovec, a Annie napadlo, že tam asi strávil celú noc. Hlavu mal sklonenú k hrudi. Polly si k nemu čupla, na čo Annie pohoršene zvraštila nos a odvrátila sa. „Haló? Ako sa voláte? Ja som Polly.“

Pomaly k nej zodvihol oči a sucho zakašľal. Hlas mal ako brúsny papier. „Jonny.“

„Prinesiem vám niečo, keď pôjdem naspäť? Šálku niečoho teplého?“

Annie sa červenala aj za Polly. Prečo mu neponúkne peniaze? Nie je to trápne? Aj bezdomovec vyzeral zarazene. „Dal by som si kávu, to áno. Ale dobre padne hocičo teplé.“

„Cukor?“

„Ech… dva, prosím. Ďakujem.“

„Zastavím sa, keď odtiaľ pôjdem, dobre? Ale teraz už musíme bežať.“

„Aha. Veľa šťastia.“

Annie už dávno vyštartovala dopredu, na smrť zahanbená. Len čo prekročili prah nemocnice, bola rozhodnutá čo najskôr sa Polly striasť. „Ja idem tadeto, takže…“

„Ja tiež. Stará dobrá neurológia.“ Polly prestrčila rameno odeté do umelej kožušiny Annie pod pazuchu. „Inak, medzi nami, jednoznačne najdôležitejšie z oddelení. Chápeš, ide tam o mozog. A v tom je všetko, kým vlastne si. Tam sú tí dôležitejšií doktori, nie nejakí hlúpi srdciari, ortopédi či dokonca kožiari!“

„Jasné,“ uškrnula sa Annie s neskrývaným sarkazmom.

„Najmä keď ti ten mozog začne mäknúť.“ Zastali pred lôžkovým oddelením.

„Nuž, ja idem sem, takže…“

„Dobre.“ Polly sa ani nehla.

„Chcem povedať… dnu sa môže iba po jednom, tak ja radšej…“ Stojí si na kábli? Ak hneď neodíde…

„Prosím vás. Prosím vás!“

Annie sa pri zvuku piskľavého, nervózneho hlasu ženy, ktorá sa k nim tackavo blížila v nemocničnom župane, strhla. Mierila na Annie kostnatý prst. „Vy. Slečna. Ste sestrička?“

„Aké smutné,“ hlesla Polly. „Môžeme vám nejako pomôcť, madam?“

Annie sa pokúšala odblokovať Polly vlastným telom. „Asi by sme nemali…“

„Hľadám sestru.“ Annie vedela, že tá žena nemá ani šesťdesiat, hoci vyzerá prinajmenšom na osemdesiat. Tvár mala prepadnutú, riedke sivé vlasy, nohy pod županom vychudnuté a plné siniek, jednu obviazanú obväzom. „Potrebovala by som – len keby som rýchlo vedela čo!“

„Určite si spomeniete. Zavedieme vás na oddelenie?“ Polly ju chytila za rameno pokryté modrinami a chrastami, ktoré akoby sa nikdy nechceli zahojiť.

„Podľa mňa by sme nemali…“ Annie sa chcelo kričať.

„Ale choď, Annie, potrebuje predsa pomoc.“

„Proste to nechaj tak, dobre?“ vyštekla na ňu Annie. „Nemáš náhodou termín?“

Žena na ňu zarazene pozrela. „Ty? Teba predsa poznám. Ty si sestrička.“

„Ja… uhm…“ Annie zamrel hlas v hrdle. Polly na ňu hľadela tiež, čelo nechápavo zvraštené. „Nie, ja…“

V tej chvíli vybehla z oddelenia vydesená zdravotná sestra.

„Maureen! Okamžite sa vráťte do postele. S tou nohou nesmiete vôbec chodiť.“

Žena sa odmietala pohnúť. Ďalej uprene zízala na Annie.

„Teba predsa poznám! Ja ťa poznám!“

Predstierať viac nemalo zmysel. „Áno. Som to ja, mami. Annie. Prišla som ťa pozrieť.“

Charity – jedna z tých milších sestier, a to aj napriek tomu, že sa zanovito modlievala aj nad chorými, ktorí si to vyslovene neželali – sa na Annie súcitne usmiala. „Tak poďte už, Maureen. Vaša dcéra za vami hneď príde.“

Len čo sa za obomi ženami zatvorili dvere, Polly sa obrátila k Annie. „Preto si tu? Ty nie si chorá?“

„Nie. Mama, ona… má demenciu. Začalo to… priskoro. Minulú nedeľu spadla, chcela zložiť z hornej police fritézu. Napriek tomu, že od roku 2007 nijakú nemala. Čoskoro ju prepustia a potom – netuším, čo bude potom.“ Annie sa zhlboka nadýchla.

Pollin výraz tváre sa ani trochu nezmenil. Záujem, pochopenie, no ani stopy po ľútosti. „To by celkom dobre vysvetľovalo tvoju chabo maskovanú zúrivosť.“

Čosi sa v Annie zlomilo. „Pozri sa. Nepoznám ťa, ale nemáš najmenšie právo čosi také povedať. Mama nemá ani šesťdesiat a už je v pokročilom štádiu demencie. Podľa teba nemám právo na zúrivosť? Ako inak sa mám asi cítiť? Nezdá sa ti, že by si skôr ty mala prestať strkať nos do mojich záležitostí? Odkiaľ vôbec berieš tú drzosť… prísť ku mne domov, premŕvať sa v mojich…“ zvyšok zanikol v neplánovanom a celkom nevítanom výbuchu plaču.

Polly na ten výlev zareagovala nanajvýš nezvyčajne, čo Annie úplne vyviedlo z rovnováhy. „Poď so mnou,“ povedala a chytila ju za ruku. Tá jej bola studená, no prekvapujúco silná. Ťahala Annie dolu chodbou.

„Čože? Nie, nikam nejdem, ja – pusti ma!“

„No tak, chcem ti niečo ukázať.“ Zastali pred dverami s menovkou MUDr. Maximilian Fraser, neurológ. Pod tým ktosi na poznámkový papierik zelenou fixkou dopísal – Nie, toto nie je sklad čistiacich prostriedkov. Polly bez zaklopania vtrhla do dverí. „Doktor McMrzút! Vaša obľúbená pacientka prišla!“

Hlas zvnútra odpovedal: „Len poď ďalej, Polly. Ani náhodou práve nepracujem na veľmi dôvernej lekárskej správe alebo čosi také.“

„Napchávate sa čokoládovými tyčinkami a dívate sa na YouTube na videá s mačkami,“ odvrkla Polly a ako sa ukázalo, mala pravdu. Pracovňa bola malá a tmavá – naozaj nie väčšia od skrine na čistiace prostriedky – a jedna stena bola prekrytá tmavým sklom. Za počítačom sedel plecnatý muž v lekárskom plášti, husté, tmavé vlasy mu strapato trčali, akoby si ich pravidelne prečesával prstami, na tvári niekoľkodňové strnisko.

„Čo by si rada?“ Hovoril so škótskym prízvukom. Annie zbadala, že si ju všimol, a rýchlo sklopila oči k chodidlám v ošúchaných čiernych mokasínach.

„Chcem ukázať tú snímku svojej novej známej, Annie.“

„Už zasa? Fakt si myslíš, že tu nemám čo robiť? Podľa teba má nemocnica fúru peňazí a môže si dovoliť živiť ma ako tvojho súkromného poskoka?“

„Ale, no tak. Sám najlepšie vieš, že som tvoja najlepšia pacientka.“

„Najlepší pacient je henten. Neotravuje.“

Annie pozrela smerom, kam kývol hlavou, na sklenenú nádobu, v ktorej vo fyziologickom roztoku levitoval ľudský mozog.

„Tak dobre,“ vzdychol odovzdane. Ťukol do klávesnice a na monitore počítača naskočil obrázok iného mozgu. Odporne bieleho a pórovitého ako špongia. Na jednej strane bol tmavší, pretkaný čiernymi žilkami.

„Toto je môj mozog,“ hrdo vyhlásila Polly.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

DEŇ PRVÝ Zoznám sa s niekým novým

DEŇ DRUHÝ Usmej sa na niekoho, koho nepoznáš