Camille Pagán

LIFE AND OTHER NEAR-DEATH EXPERIENCES

Copyright © 2015 by Camille Pagán

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with

Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © 2018 by Jana Seichertová

Cover design © 2018 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6031-3

Venujem Laurel

1

~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~

Malo to byť ako v Jedz, modli sa, zomri, ale určite nič nepokazím, ak vám prezradím, že to tak celkom nefungovalo. Vezmite si napríklad moju diagnózu, doktor Sanders to slovo nedokázal ani vysloviť.

„Je mi ľúto, ale je zhubný,“ ozval sa spoza svojho stola.

„Zhubný?“ zopakovala som bezvýrazne. Mala som za sebou dlhý deň. Horko-ťažko som presvedčila svoju šéfku, aby ma pustila z práce skôr, hoci sestrička ma v telefóne presviedčala, že nemusím navštíviť doktora Sandersa už dnes.

„Rakovinotvorný,“ spresnil, pričom tenké pery mu celkom zmizli v ústach.

„Neoznamujete mi, že mám rakovinu, však?“ spýtala som sa, aby som mu pomohla vysvetliť toto nedorozumenie – určite ma nemienil na smrť vystrašiť. Napokon, tesne predtým, ako mi vyrezal z brucha útvar veľkosti golfovej loptičky, vyhlásil, že podľa neho ide iba o tukový nádor. Operácia mala byť len predbežný zákrok.

„Hm, bohužiaľ, áno.“ V rozpakoch sa zadíval na papier vo svojej ruke, akoby si oznamovaním zlých správ nezarábal na živobytie.

„Nerozumiem,“ vyhŕkla som.

„Elizabeth,“ vzdychol si a načiahol sa za mojou rukou.

Rýchlo som si ju vytrhla, lebo nemám rada, keď ľudia narúšajú môj súkromný priestor, a okrem toho mi rečou svojho tela práve naznačil, že ma považuje za beznádejný prípad.

„Máte subkutánny panikulitíde podobný T-bunkový lymfóm. Tento typ rakoviny je veľmi vzácny, no keď sa objaví, najčastejšie sa s ním stretávame u tridsiatnikov, ako ste vy. Nerád to hovorím, ale zvyčajne býva agresívny. Budete musieť…“

V tej chvíli som ho prestala počúvať a bleskovo som prešla všetkými piatimi fázami modelu smútku Küblerovej-Rossovej. Odmietanie: Nikto ma neoslovuje Elizabeth – všetci ma volajú Libby, takže doktor Sanders určite hovorí o niekom inom. Hnev: Predtým tvrdil, že tá hrčka nie je nebezpečná! Poskytnem mu dôvod na vďačnosť, že si už roky platí predražené poistenie zodpovednosti pri výkone povolania. Vyjednávanie: Ak pobežím maratón s cieľom vyzbierať peniaze pre siroty, ktorým rakovina vzala rodičov, nielenže prežijem, ale dosiahnem taký obrovský úspech, že sama Oprah bude propagovať moju autobiografiu! Založím hnutie na podporu liečby rakoviny s bežeckými pretekmi a s gumenými náramkami na zvýšenie povedomia v tyrkysovej farbe, ktorá sa stane národným symbolom – dočerta, ako sa volá tá moja rakovina? Depresia: Nemôžem sa zúčastniť na behu na podporu liečby rakoviny, lebo jednoducho nebehám. Dokonca ani necvičím, čo pravdepodobne spôsobilo, že moje telo zaplavili choroboplodné spóry. Nedožijem sa ani štyridsiatky. Zmierenie…

Bohužiaľ, zmierenie bolo v podstate totožné s depresiou.

Zomriem. Rovnako ako moja matka.

Doktor Sanders rozprával a rozprával, zjavne si nevšimol, že hľadím cez neho. „Takže vás čaká chemoterapia. Chcel by som, aby ste…“

„Nie,“ vyhlásila som stručne.

„Čo myslíte tým nie? Elizabeth, vašou najväčšou šancou na prežitie je pokúsiť sa čo najrýchlejšie zbaviť tej prekliatej choroby. Nepochybujem, že ste videli najhoršie možné prípady, ale v súčasnosti, najmä pri lymfómoch, sa chemoterapia už dá zvládnuť. A chcel by som vás upozorniť, že nepríjemná liečba je vždy lepšia ako… hm… jej odmietnutie.“

„Nepodstúpim ju,“ trvala som na svojom. „Nechcem chemoterapiu ani ožarovanie. Ako dlho bez nich prežijem?“

„Prosím?“

„To by ste veru mali vedieť– práve ste mi oznámili rozsudok smrti. Tak ako dlho budem žiť, ak nepodstúpim liečbu?“ Zatváril sa zmätene. „Chcel by som vám urobiť CT vyšetrenie, či sa rakovina už rozšírila do iných častí tela, no vzhľadom na bunkovú aktivitu vo vašom nádore… nuž, moja prognóza znie od šiestich mesiacov do… hm, to je ťažké odhadnúť. Nepochybujem však, že boli zaznamenané aj úspešnejšie prípady…“

„Tak dobre,“ prerušila som ho a zvesila som si z operadla stoličky kabelku. „Zostaneme v kontakte.“

„Elizabeth! Naozaj by som bol rád, keby ste sa stretli so psychológom a…“

Odišla som, skôr ako stihol dokončiť vetu. V ústach som mala kovovú chuť, akoby som súhlasila s chemoterapiou a už mi vstrekovali do krvného riečiska jedovatú tekutinu. Onkológovia, sestričky, rádiológovia, paliatívni špecialisti. Liečebný postup som poznala až príliš dobre a vôbec ma nezaujímal.

Môj brat, dvojča Paul, mi raz povedal, že existuje zdravé odmietanie a potom „LibbyLand“. Podľa jeho teórie ľudia potrebujú ignorovať skutočnosť alebo aspoň jej väčšiu časť, aby prežili. Keby to nerobili, všetky hrôzy života – detské otroctvo, vojnové zločiny, pesticídy napchaté do každého kúska jedla, ktoré si vložia do úst s vedomím, že s každým novým ránom budú o deň bližšie k smrti – by ich tak ochromili, že by ani nevstali z postele. „Ale tvoj svet, Libby,“ dodal Paul, „je plný mačiatok, dúh a šťastných koncov. Je to rozkošné a večer ti to pravdepodobne pomáha zaspať, no niekedy sa o teba naozaj bojím.“

Urazilo by ma, keby nebolo Paula, ktorý ma poznal lepšie než ktokoľvek iný vrátane môjho manžela Toma a pravdepodobne aj mňa samej. Aj ja som Paula poznala lepšie ako ostatní ľudia, dokonca som vedela, že nie je veľmi nadšený svojím dosť katastrofickým videním sveta, hoci z neho urobilo takmer dokonalú ľudskú bytosť so znepokojujúcou schopnosťou predpovedať zrútenie trhov a iné pohromy. On a ja sme sa vďaka tomu vhodne dopĺňali.

Preto mi bolo jasné, že bude veľmi ťažké vysvetliť mu, že kým som pozorovala svoje mačiatka, ako sa bezstarostne vyprázdňujú na dúhu, nesprávne som odbočila a ocitla som sa v slepej uličke.

Keď som prešla cez ordináciu doktora Sandersa a rýchlo zamierila k výťahu, uvedomila som si, že premýšľam o pohreboch ako človek, ktorý sa práve dozvedel o svojej blížiacej sa smrti. Zatiaľ som zažila iba jeden pohreb, po ktorom som si sľúbila, že sa už na nijakom nezúčastním.

Mám na mysli matkin pohreb.

Paul a ja sme sa ako desaťroční hanbili držať za ruky pred inými ľuďmi, preto sme sa k sebe túlili v kúte smútočnej siene. On ma držal zozadu za šaty a ja som stískala v hrsti lem jeho saka. Pozorovali sme nášho otca, ako víta jedného človeka a nahlas spomína na mamu s iným. Občas niekto podišiel aj k nám, súcitne nás potľapkal a rýchlo sa

pohol ďalej, lebo všetkým zúčastneným sa uľavilo, že splnili svoju povinnosť. Chemikáliami nasiaknutý vzduch sa takmer nedal dýchať. Prešla celá večnosť a potom ďalšia. Napokon nás ktosi jemne postrčil dopredu ku katafalku s truhlou, v ktorej ležala naša mŕtva matka.

Smútočná sieň bola vyzdobená ako malá kaplnka a nás dvoch posadili do prednej lavice vedľa otca, až príliš blízko truhly. Spomínam si, že som zrazu stratila cit v nohách, v rukách aj v tvári, no uši mi horeli od poznania, že smútoční hostia sediaci za nami sa márne snažia nezízať na torzo našej rodiny.

Náš pastor zaujal miesto na pódiu a spustil modlitbu, v ktorej požiadal Boha, aby privítal „Phillipovu manželku a Paulovu a Elizabethinu matku“ v jej nebeskom domove. Ja som však mala k hlave Svätej Trojice inú prosbu. Modlila som sa, aby moja nečakaná strata citu bola príznakom vážnej choroby a aby som čoskoro mamu nasledovala. Prosila som Boha, aby ma vzal k nej – ešte zdravej, s úsmevom neskriveným bolesťou, načahujúcej sa za mojou rukou –, lebo jediné miesto, na ktoré sa kedy budem túžiť dostať, bolo to, kde sa práve nachádzala ona.

Otec povedal zopár slov a potom prehovorili ďalší ľudia, už si nespomínam na ich mená ani na ich slová. Potom sa sieň vyprázdnila a Paul ma potiahol za šaty – tentoraz silnejšie –, a tak ma upozornil, že už prišla tá chvíľa.

Truhla zostala otvorená iba čiastočne, akoby polovica tela našej matky, ktorá ju nakoniec zabila, nebola vhodná na vystavenie. Vravela som si, že ak sa nepozriem priamo na ňu, nič z toho nebude skutočné a že tento strašný zážitok sa v skutočnosti udeje niekomu inému.

Ale musela som na ňu hľadieť, lebo naposledy v živote som mala možnosť vidieť jej tvár.

Aj po smrti, s hrubou vrstvou mejkapu na tvári a s príliš červenými lícami (teraz vpadnutými, hoci pred niekoľkými dňami v hospici boli ešte opuchnuté a napnuté), zostala ženou, ktorá mi utierala slzy, keď som potrebovala útechu, krájala mi sendviče na malé štvorce, ako som to mala rada, a sľubovala mi, že ma bude milovať navždy, ba dokonca ešte dlhšie.

Mama vyzerala krásna, a keď som siahla do truhly a naposledy som sa jej jemne dotkla, vedela som, že nech ma v budúcnosti postihne čokoľvek, nebude to také neznesiteľné ako táto posledná rozlúčka s ňou.

Očakávala som, že otec ma za ten dotyk vyhreší, no prvý raz v ten deň sa uvoľnil, padol na kolená a rozplakal sa, akoby zabudol na prítomnosť svojich detí.

Aj Paul vedľa mňa fňukal. Zrazu ma chytil za ruku a stisol ju tak silno, až to zabolelo. Nepožiadala som ho, aby ma pustil. Postupne sme si uvedomovali, že sme polovičné siroty a že už máme iba jeden druhého.

Keď sme otec, Paul a ja nasadli do auta, aby sme sa odviezli na pohreb, ktorý sa mal konať na opačnom konci štátu, usúdila som, že na jeden život som ich už zažila dosť. Svojím spôsobom to bola prísaha, ktorú som zatiaľ zakaždým dodržala. Keď mi zomrel vzdialený príbuzný, rodič priateľa alebo kolega, vždy som poslala veľkú kyticu a neurčito som ospravedlnila svoju neprítomnosť na pohrebe.

Keď sa však otvorili dvere výťahu pred ordináciou doktora Sandersa a vstúpila som do kovovej škatule, aby ma odviezla do vstupnej haly na prízemí, napadlo mi, že môj sľub spred dvadsiatich štyroch rokov sa mi nepodarí splniť.

Nakoniec sa zúčastním ešte na jednom pohrebe. Osud chcel, aby to bol môj vlastný.

2

~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~

Po mojom návrate domov udalosti nadobudli rýchly spád.

„Tom? Tom?“ Plakala som tak zúfalo, že mi z očí vypadli kontaktné šošovky a nevedela som rozoznať, či škvrna za kuchynským ostrovčekom je naozaj môj manžel.

Slzy sa mi pustili prúdom vo chvíli, keď som vyšla z ordinácie doktora Sandersa. Akýmsi zázrakom sa mi podarilo dostať z nemocničnej budovy na Lake Shore Drive, pripomínajúcej bludisko, na Michigan Avenue a zamávať na taxík bez toho, aby ma prešiel autobus. V pondelok pred piatou hodinou popoludní mi cesta do nášho bytu v Bucktowne trvala pol hodiny a moje zúfalstvo rástlo s každým prejdeným kilometrom. Keď som si v duchu premietla svoj život ako širokouhlý hraný film, napadlo mi, že takto som si jeho koniec veru nepredstavovala. Ešte som sa potrebovala naučiť po španielsky, dať v práci výpoveď, pozrieť sa do sveta a možno si adoptovať dieťa alebo deti (otehotnieť sa mi zrejme už nepodarí z dôvodov, ktoré môj pôrodník a gynekológ ešte budú musieť identifikovať). Jemný popol v urne, ktorá bude stáť na rímse nášho – čoskoro už len Tomovho – kozuba (vzlyk!), by mal mať aspoň sedemdesiat rokov, nie tridsaťštyri.

„Manželské problémy?“ spýtal sa ma taxikár a podal mi vreckovku. Jeho otázka ma rozplakala ešte viac, lebo môj milovaný Tom sa čoskoro dozvie, že sa stane vdovcom. Môj úžasný, odvážny Tom! Určite nedovolí, aby som ho videla plakať. Vedela som si však živo predstaviť, že raz sa zobudím uprostred noci a nájdem ho ticho prelievať slzy pred počítačom (môj manžel trpel nespavosťou a často zostával hore do druhej alebo tretej ráno). Ľutovala som ho viac ako kohokoľvek iného okrem svojho otca a Paula, lebo oni už zažili smrť mojej matky. Jej neprítomnosť sme všetci traja ešte vždy cítili ako pacient svoju nedávno amputovanú končatinu. Ani po mnohých rokoch sme sa nenaučili neutralizovať alebo nevšímať si tú fantómovú bolesť.

„Libby? Čo sa stalo?“ Tom rýchlo podišiel ku mne a chytil ma za plecia. Vďakabohu, bol doma! Tom pracoval v malej projekčnej kancelárii špecializujúcej sa na územné plánovanie, kde nemusel dodržiavať presne stanovený pracovný čas, takže odtiaľ často odchádzal už o tretej alebo štvrtej popoludní, chvíľu sa prechádzal po meste a večer dokončil prácu doma.

„Tom!“ nariekala som. „Ako sa to len mohlo stať?“

„Libby…“ povedal opatrne a pustil ma. Jeho reakcia ma zaskočila. Nemal by ma náhodou hladkať po vlasoch a utešovať? „Vieš o tom, však?“

„Pravdaže o tom viem!“ Hlava sa mi krútila. Pravdaže som o tom vedela, ale ako sa to dozvedel Tom? Vari neexistovali zákony, ktoré zakazovali lekárovi prezradiť informácie o zdravotnom stave pacientky bez jej súhlasu? Pred operáciou som však uviedla Tomove osobné údaje vo vyhlásení o ochrane súkromia pacienta. Možno doktora Sandersa vystrašil môj útek z ordinácie, zavolal Tomovi a varoval ho.

„Ježiši,“ vzdychol si. „Nechcel som, aby si to zistila takto. Takže O’Reilly neudržal jazyk za zubami?“ vyzvedal, pričom mal na mysli svojho najlepšieho priateľa, ktorého som odnepamäti poznala iba pod jeho priezviskom.

Ako by sa O’Reilly mohol dozvedieť, že zomieram na rakovinu? Bola som veľmi zmätená. Rukávom saka som si utrela oči a potom som sa chvíľu prehrabávala v zásuvke kuchynského ostrovčeka, kam som si odkladala náhradné okuliare. Keď som sa pichla o nožnice, nahmatala som okuliare a nasadila si ich. Jedna rúčka na nich chýbala, preto mi sedeli na nose trochu nakrivo, a aj dioptrie už boli trochu slabé, ale stačili na to, aby som zistila, že Tom sa tvári… nuž, trochu vydesene. Srdce mi poskočilo v hrudi. Možno moju správu neprijme tak statočne, ako som si pôvodne myslela. Buď silná, Libby, povzbudzovala som sa. Tom ťa potrebuje.

„V poslednom čase navštevujem nového terapeuta,“ vyhŕkol.

Naozaj? potešila som sa v duchu. Nemyslela som si, že Tom patrí k ľuďom, ktorí by niekedy navštívili psychiatra, no aspoň mu to pomôže vyrovnať sa s mojou smrťou.

„Libby, počula si ma?“ Uprene na mňa hľadel. Zažmurkala som. „Čože? Nie. Čo si povedal?“

„Myslím, že som… gej.“

Zakrútila sa mi hlava a chrbtom som narazila do studenej hrany kamennej kuchynskej dosky. „Preboha,“ vyhŕkla som a načiahla som sa za Tomovou rukou.

„Libby,“ pritiahol si ma k sebe, „je mi to strašne ľúto. Ako sa cítiš?“

„Je mi… fajn,“ vyhŕkla som, lebo tak som vždy odpovedala na túto otázku.

Tom na mňa hľadel a zrazu mu zvlhli oči. „Ďakujem,“ šepol trasľavým hlasom. „Ďakujem, že si to povedala. Vieš to už dlho, však? Aspoň hlboko v srdci si to tušila.“

Dovtedy do mňa všetky jeho slová narážali a nevstrebávali sa, no teraz do mňa vsiakli všetky naraz. Vari zošalel? Vedela som, že globálne otepľovanie zabíja ľadové medvede, že počet obyvateľov Číny pred niekoľkými rokmi presiahol jednu miliardu aj že rythms je najdlhšie anglické slovo neobsahujúce ani jednu samohlásku. Netušila som však, že moju lásku z detstva, muža, ktorého som milovala takmer dvadsať (dvadsať!) rokov, sexuálne priťahujú muži.

„Nie, nie… nie,“ vykoktala som a vtiahla hlavu medzi plecia, až mi celkom zmizol krk. Tento úkaz som si uvedomila iba vďaka svojej šéfke Jackie, ktorá ma upozornila, aby som ten pohyb nerobila po každej jej nehanebnej žiadosti („Libby, kúp mi počas tvojej neexistujúcej obednej prestávky krémovú deku z alpaky s hnedými škvrnami a, prosím ťa, nerob ten pohyb krkom, lebo pri tom vyzeráš ako korytnačka, okej?“).

„Nehovorím, že to znamená koniec nášho manželstva,“ ozval sa znovu Tom a pevne ma objal. „Veľmi ťa milujem, to predsa vieš. Ide len o to, že… nuž, snažím sa zistiť, kto v skutočnosti som. Bojujem s tým už celé roky a som… Libby? Libby, čo to robíš?“

Nebola som si istá, či na tú otázku odpoviem, no odstrčila som ho od seba a pustila som sa prehľadávať ďalšiu zásuvku – tú, kam odkladáme strieborný príbor, ktorý sa leskne ako pred ôsmimi rokmi, keď sme ho spolu napísali na zoznam našich svadobných darov. Vybrala som z nej vidličku a zdvihla som ju, kochala som sa pohľadom na ňu. Ligotala sa v žiare jedálenského lustra – ospravedlňujem sa, svetelnej sochy –, na ktorý Tom kedysi minul celý majetok, hoci sme ešte vždy splácali jeho vysokoškolské pôžičky.

„Ide len o to, že…“ napodobnila som ho a vzápätí som ho vidličkou pichla do ruky, ktorou sa opieral o mramorový ostrovček.

„Auuu! Prečo si to urobila?“ zavyl od bolesti. Vidlička spadla na dlážku a pochopila som, že neprenikla príliš hlboko. Tom však skákal po kuchyni a triasol rukou, akoby si ju popálil. „Vylial som si pred tebou srdce a ty do mňa pichneš ako do pečeného mäsa? Čo je s tebou, Libby?“

„Pýtaš sa, čo so mnou je?“ Upierala som naňho divý pohľad a cítila som sa trochu ako šelma. „Naozaj neuhádneš, čo ma trápi?!“

Z mojich problémov sa v pozoruhodne krátkom čase stal veľmi dlhý zoznam. Predtým ma trápili nanajvýš nenapraviteľne kučeravé vlasy, priveľký zadok v inak dobre padnúcich nohaviciach a vedomie, že aj keď sa vo svojej práci celkom dobre vyznám, po nástupe Busha mladšieho do úradu ma už nebaví. Teraz som zomierala na rakovinu a túžila som zavraždiť manžela, ktorého (ako sa práve ukázalo) priťahuje celkom iný druh chromozómového mejkapu než môj.

„Toto mi robíš stále!“ obvinila som ho.

Ešte vždy si držal ruku a cúvol predo mnou. „Čo?“ Znovu sa ma zmocnila zúrivosť. „Zatieňuješ ma!“ Nejasne som si uvedomovala, že jeho bezohľadné privlastnenie si môjho veľkého odhalenia pravdepodobne nie je ten správny problém, na ktorý sa musím sústrediť, ale už som sa nedokázala zastaviť. Mala som pocit, akoby do mňa vkĺzol duch Jackie, preslávenej svojimi rozvláčnymi výbuchmi. „Zakaždým ma zatieniš, Tom!“ vrieskala som ďalej, zatiaľ čo na mňa zhrozene civel. „Zakaždým!“

Na strednej škole Tom zožal nadšené kritiky za svoj strhujúci výkon ako kovboj Curly v muzikáli Oklahoma!, zatiaľ čo mne pridelili potupnú rolu náhradníčky Laurey, ktorú som si napokon ani raz nezahrala, a namiesto toho som iba túžobne vzdychala za Tomom spolu s ostatnými zboristkami. Jeho svadobný oblek na mieru bol oveľa krajší ako moje svadobné šaty a počas obradu nikto nehovoril o ničom inom. Ak mi niekto mohol ukradnúť ohromujúcu správu o mojej rakovine, tak to bol Tom.

Jasné, poviete si, muzikály a dizajnérske obleky? Libby, určite si tušila, že tvoj manžel nie je taký stopercentný heterosexuál, ako predstiera! Ale Paul sa hrdo hlásil k svojej orientácii od chvíle, keď sa vynoril z amniotického vaku. Heterosexuálnych mužov som vedela rozoznať od homosexuálnych. Aspoň som si to myslela…

„Zomieram,“ oznámila som manželovi. „Zo-mie-ram!“

„Libby, prosím ťa, nedramatizuj,“ vyčítavo ma zahriakol.

„Chápem, že si rozrušená. Aj mnou to otriaslo. Ale nemôžeme sa pohnúť ďalej, kým na mňa vrieskaš.“

„Tom,“ pokračovala som s pohľadom upretým na nedávno nabrúsené nože na steaky visiace na magnetickom prúžku nad drezom, „necháp ma zle, no mal by si odísť, skôr ako urobím niečo, čo budeme obaja ľutovať.“

Znovu cúvol. „Libby, nemáš ani štipku pochopenia? Vieš, aké to bolo pre mňa ťažké? Pracujem na tom už niekoľko mesiacov.“

Naozaj rozkošné! Zatiaľ čo mi pod pokožkou – neďaleko miesta, kde malo podobným vývojom prejsť moje vytúžené dieťa – rástol nádor a z hrášku sa postupne zmenil na olivu a potom na limetku, Tom vylepšoval svoj ohnivý prejav na tému Ako ničím naše manželstvo.

„Tom, Tom, Tom,“ opakovala som jeho meno a prstami som hladkala držiak na nože (všimla som si, že je zaprášený, ale o to sa postarám neskôr). „Pred tromi minútami si stratil právo žiadať ma o porozumenie. A teraz vypadni z bytu, kým ťa znovu nebodnem!“

3

~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~~

Vybuchla by som aj v prípade, keby sa celý zmätok súvisiaci s Tomom odohral inak? Na túto otázku je ťažké odpovedať. Tom by nakoniec vyšiel s pravdou von, no obávam sa, že keby som ho predbehla so svojou naozaj zlou správou, toto tajomstvo by pravdepodobne držal pod pokrievkou až do mojej smrti. Nepochybne by mu to dokonale vyhovovalo. Viem si ho predstaviť, ako vysvetľuje ľuďom: „Manželku som tak veľmi ľúbil, že po jej predčasnej smrti som už nedokázal milovať inú ženu, a preto teraz chodím iba s mužmi.“ No ako to už býva, Tom neudržal jazyk za zubami a jeho priznanie ma tak omráčilo, že som sotva vládala dýchať, nieto odpáliť svoj vlastný granát.

Nie som si istá, čo presne sa stalo po Tomovom odchode, pamätám sa však, že som ležala na podlahe predo dvermi bytu s tvárou pritisnutou k chladnému drevu a túžila zmiznúť – možno navždy. Tomovo priznanie ma zasiahlo ako aerodynamický treskot sprevádzaný šokovými vlnami: Môj manžel je gej? „Snažím sa zistiť, kto naozaj som.“ Hoci ho priťahujú muži, miluje ma tak veľmi, že na tom nezáleží… alebo áno? „Nehovorím, že to znamená koniec nášho manželstva.“ Nemohla by som predstierať, že som ho nepočula? „Vieš to už dlho, však?“ Možno by sa nám podarilo zabudnúť, že sa to stalo, a pokračovať v našom vzťahu ako doteraz, aspoň kým nezomriem. „Čo je s tebou, Libby?“

V každom prípade som bola dosť hlúpa, aby som sa rozhodla, že Paulovi nezavolám. Vravela som si, že pravdepodobne je na ceste do svojho Yalského klubu, do Barney Greengrass alebo ktoviekam, aby pohostil náhodného investora v nádeji, že investuje do hedžového fondu, ktorý spravuje. (Okrem toho ma bavilo vyčkávať, či zachytí moje núdzové signály vysielané telepatickým vysielačom dvojčiat, o ktorého existencii som vždy pochybovala.) Keď som sa konečne zdvihla zo zeme, v skrinke s liekmi som našla Tomove tabletky na spanie a jednu som užila. Vzápätí som sa rozhodla, že si vezmem ďalšiu, a potom si už nepamätám nič okrem svojho vzlykania a pažravého schrúmania celého balenia čokoládových sušienok.

Nasledujúce ráno som sa zobudila v kaluži slín. Zvonenie mobilu, ktorý som nakoniec našla medzi vankúšmi na pohovke, znelo ako bľačanie.

„Ráno, Paul,“ zamrmlala som. Vonku bolo ešte tma, ale môj brat patril k tým psychotikom, ktorým stačí šesť hodín spánku. Odkedy objavil amfetamíny na lekársky predpis, ich počet sa znížil na štyri alebo päť.

„Čo sa deje?“ spýtal sa, akoby som mu zavolala ja. (Na tých rečiach o jasnovideckých schopnostiach dvojičiek možno bolo zrnko pravdy, ale neočakávajte odo mňa, že to nahlas priznám.)

Uvažovala som, že sa ho spýtam, či chce počuť zlú, ale bo škaredú správu, no aj napriek hmle spôsobenej tabletkou na spanie som si uvedomila, že o mojej rakovine mu ešte nemôžem povedať. V pozadí som počula vzrušené džavotanie Tobyho a Maxa, jeho synov dvojičiek, a aj Paulov hlas znel veselo. Usúdila som, že správu o nádore vysávajúcom zo mňa život, ktorý čoskoro zmenší jadro našej rodiny na dvoch členov, by som mu mala oznámiť radšej osobne.

„Tom je gej,“ vyhŕkla som.

Paul zapískal. „Charlie, zobuď sa!“ zavolal na svojho partnera, ktorý nebol ranné vtáča a nepochybne spal neďaleko neho. „To musíš počuť!“

„Tak toto je tvoja prvá reakcia?“ povedala som vyčítavo a pod viečkami ma zaštípali slzy.

„Prepáč, Libs, nemyslel som to tak. Som iba… ohromený. Preboha, ako ti to mohol urobiť? Zvládaš to?“

„Nie,“ pripustila som. „Práve sa nachádzam na veľmi zlom mieste.“

„Och, Libs,“ vzdychol ľútostivo. „Aj ja nenávidím Chicago. Čo keby si sa presťahovala na východné pobrežie, ideálne do Manhattanskej zjednotenej republiky? Tu by si bola oveľa šťastnejšia.“

„Paul.“

„Tak do Brooklynu?“

„Paul!“

„Prepáč, Libs. Keď som rozčúlený, vždy žartujem. Takže sa to naozaj stalo? Čo presne ti povedal? No najmä mi prezraď, ako si na tú správu zareagovala.“

„Neovládla som sa,“ priznala som nešťastná. „Tuším som ho pichla vidličkou.“

„Rozzúrená Libs, no to je nádhera! Aj keď…“

„Aj keď čo?“ spýtala som sa prísne.

Paul zaváhal. „Ako je na tom Tom? Určite sa cíti strašne.“

„Tom?“ naježila som sa. „Ako je na tom poondiaty Tom?“ (Moja mama odsudzovala ľudí, ktorí nadávali, preto mi napadlo vzdať česť jej pamiatke aspoň tým, že vyhodím zo svojho slovníka všetky vulgarizmy.)

„Libs, dobre vieš, ako to myslím.“

„Neopakuj stále moje meno.“ Potiahla som nosom a spomenula som si na manžela, ktorý sa mi priznal iba preto, lebo predpokladal, že pravdu už aj tak poznám. „Áno, Tom je na tom dobre.“

„Prepáč,“ ospravedlnil sa znovu Paul tónom, ktorý mi prezradil, že k tejto téme sa skôr alebo neskôr vrátime. „Čo budeš robiť?“

To bola veľmi dobrá otázka. Posunula som si okuliare na nose a pozrela som na hodiny. Do kancelárie som mala doraziť približne o hodinu. Pravdaže, mohla by som tam zavolať, ale v tom prípade by som celý deň preplakala v byte, o ktorý som sa delila s mužom, čo mi vytrhol z hrude bijúce srdce. Stačilo, že som sa práve dozvedela o chorobe, ktorá mi rozožiera telo, no nech sa prepadnem, ak dovolím, aby náhodné manželovo priznanie urýchlilo môj odchod z tohto sveta!

„Osprchujem sa, potom sa oblečiem a pôjdem do práce.“

„Nič také neurobíš! Povedz Jackie, aby sa niekam strčila! Po manželovom priznaní k homosexualite má žena nárok aspoň na týždeň, ak nie mesiac voľna.“

V duchu som si vybavila svoj dnešný pracovný program, no v skutočnosti išlo o program mojej šéfky. Jackie, vedúca propagácie veľkého mediálneho konglomerátu, ktorý mal značný vplyv v rozhlase, v televízii a v tlači publikácií na objednávku naprieč celými Spojenými štátmi, mala naplánované pracovné raňajky s jedným z vydavateľov na osem štyridsaťpäť, konferenčné hovory s tromi vedúcimi predaja, ktoré by som mala organizovať, postupne na desiatu, pol jedenástu a jedenástu, a napokon skorý obed s generálnym riaditeľom v hoteli Ritz, čo pre mňa znamenalo polhodinovú prestávku. Počas nej však budem musieť vyzdvihnúť Jackine večerné šaty na dnešné baletné predstavenie alebo aspoň nájsť kuriéra, ktorý by ich odviezol na bicykli tak, aby sa nezachytili do spíc jeho kolesa, keď bude s nimi kľučkovať medzi autami po LaSalle Street…

Mám rakovinu, užasla som, akoby som si to až vtedy uvedomila. Ohmatala som si brucho a mykla som sa, keď som sa dotkla citlivej jazvy po operácii naľavo od pupka, zakrytej obväzom. Ak nádor odstránili, ale ešte vždy mám rakovinu, znamená to, že mi tam zostali zhubné bunky? Čo ak sa už šíria mojím telom ako mikroskopickí prieskumníci a hľadajú miesto, kde by mohli založiť tábor pre ďalší oddiel?

Bolo úplne jedno, kde mám rakovinový nádor. Dôležité bolo iba to, že každou sekundou sa približujem k smrti. Keby som to oznámila Paulovi, múdro by podotkol, že to platí o všetkých živých tvoroch. Ale ako som už uviedla, ešte som nebola odhodlaná zhodiť naňho svoju R-bombu, lebo som nechcela ohroziť jeho ani svoje duševné zdravie. Potrebovala som niekoľko dní na preskúmanie neúrodnej púšte svojej duševnej krajiny, skôr ako tú novinu zvestujem svetu.

Keby som sa len mohla zdôveriť Tomovi, preletelo mi mysľou a do očí mi vyhŕkli čerstvé slzy. Na rozdiel od Paula by sa neprepol do strategického režimu ani by mi neponúkol radu, ktorú som nebola ochotná poslúchnuť. Držal by ma v náručí, kým by som sa nevyplakala, a potom by mi položil otázku, čo chcem robiť ďalej, ktorou ma zakaždým naviedol správnym smerom. Na mojich zámeroch a plánoch však nezáležalo, lebo nijaký Tom už nebol.

Paul mal však napriek tomu pravdu, mala by som si vziať v práci voľno. Po krátkom premýšľaní som sa rozhodla, že to urobím, ale po svojom.

Paul netušil, že moju úzkosť z veľkej časti spôsobilo niečo horšie ako stroskotanie manželstva, a ešte vždy premýšľal o Tomovi. „Ak ti to pomôže, vždy som o ňom pochyboval.“

„Podozrieval si ho, že je gej?“ vybuchla som. „Prečo si mi nič nenaznačil?“

„Libby, zlatko, keby som ho z toho podozrieval, dozvedela by si sa to prvá. Ver mi, ohromilo ma to rovnako ako teba. Už dávno sa však nemôžem zbaviť pocitu, že si si mohla vybrať lepšie.“

Aspoň to nebolo pre mňa novinou. Paul na mňa týždeň pred svadbou naliehal, aby som ju odložila. „Si veľmi mladá, Libby. Vyjdi si aj s inými mužmi a zisti, či sa naozaj chceš usadiť s Tomom.“

„Nechystám sa usadiť,“ namietla som. „Na premýšľanie som mala desať rokov, Paul, a viem, že takúto lásku človek zažije nanajvýš raz za život.“

„Libby, to je rovnaké, akoby si vyhlásila, že v reštaurácii Long John Silver’s majú najlepšie ryby na svete, keď si ani raz neochutnala mainského homára.“

„Homár je kôrovec a ty si žiarlivý,“ vyhlásila som, hoci obaja sme vedeli, že to druhé nie je vôbec pravda. Paul sa ma večer pred svadobným obradom naposledy spýtal, či som si absolútne istá, no na druhý deň verne stál po mojom boku namiesto družičky.

Vtedy som o správnosti svojho rozhodnutia nepochybovala. Vždy som bola na Toma pyšná, že si nikdy nešiel vykrútiť krk, keď okolo neho prešla žena v elasťákoch na jogu, no zjavne som hľadala nesprávne varovné signály. Čo som ešte prehliadla, keď som si v duchu blahoželala, že som ulovila takého dokonalého manžela?

„Nechcela som si vybrať lepšie,“ potiahla som nosom, „a ešte som si aj namýšľala, že som dobrá v posteli.“

„Ak keď sa mi pri tej predstave dvíha žalúdok, priznávam, že tomu verím, Libs. Ale uvedomuješ si, že to s tebou nijako nesúvisí, však? Povedz mi, že to vieš!“

Tak dobre, túto tému som začala ja, no zatiaľ som nebola schopná hovoriť o nej po telefóne. „Viem. Zavolám ti neskôr, dobre?“

„Milujem ťa.“

„Ja teba viac.“

„Nie, ja ťa ľúbim viac,“ namietol a zavesil, skôr ako som stihla zareagovať.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1

2

3