Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Tomáš Novák

Hádky v manželství

Jak je řešit a předcházet jim

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 3080. publikaci

Odpovědná redaktorka Bc. Maria Arnautovová

Vydání 1., 2007

© Grada Publishing, a.s., 2007

Cover Photo © profimedia.cz/CORBIS

ISBN 978-80-247-2037-1 (tištěná verze)

ISBN 978-80-247-6039-1 (elektronická verze ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-7283-7 (elektronická verze ve formátu EPUB)

ISBN 978-80-247-7595-1 (elektronická verze ve formátu MOBI)

ÚVODEM

Tato kniha je věnována jedné z poměrně častých činností probíhající v manželství – manželským hádkám. Hádka je střet dvou, eventuálně i více osobností, usilujících o dosažení svého. Termín manželství zde užíváme široce. Za manželskou hádku považujeme každou hádku obou partnerů žijících ve vztahu s charakteristikami trvalého partnerského soužití, byť by i bylo nesezdané. Inspirovat se můžeme údajem ze skandinávského práva z 12. století. Zmíněné za manželku považovalo ženu, která měla po celou zimu klíče od všech mužových truhlic. Někdy se říká, že hádka je poslední krok k mlčení. V manželském poradenství vnímáme toto sdělení opačně. Uražené mlčení je vyšší a problematičtější stupeň hádky. Je totiž možno mlčet, ale nelze nekomunikovat. To, co si sdělují dva uraženě mlčící, by si ani jeden za rámeček nedal.

Partnerská problematika je zdrojem zásadních, v žebříčcích závažnosti nejvýše postavených stresových vlivů. Platí to i opačně. Partnerské, rodinné zázemí je „lék proti stresu“. Poskytuje zcela mimořádnou míru emoční podpory i ochrany zdravotního stavu. Jednoznačně a v různých zemích světa bylo prokázáno, že lidé, kteří žijí sami, a jsou tedy uchráněni od partnerských hádek, se dožívají nižšího věku než osoby žijící v manželství. Prognózu dožití podstatně neovlivňuje ani subjektivní hodnocení spokojenosti ve vztahu. Jen s mírným zjednodušením lze říci, že je lépe mít se s kým hádat, než být zcela sám. Na většinu partnerských sporů se lze dívat z obou stran. Svou pravdu mají oba aktéři, někdy i další zúčastnění. Z hlediska zachování fyzické a psychické pohody je nešťastné pídit se po tom, kdo má víc pravdu a kdo komu více nebo méně ukřivdil. V seriozních populárně vědeckých pramenech hojně citovaný tým odborníků z University Ohio po dlouhodobém výzkumu potvrdil to, co česká lidová moudrost vystihuje rčením: „Ve vztahu je dobré být alespoň částečně splachovací.“ To znamená, že psychické a fyzické kondici pomáhá schopnost zapomenut na utrpěné křivdy a nezabývat se myšlenkami na pomstu. To je v řadě zjištění, jež lze vnímat z různých stran, konečně zcela jednoznačné slovo. Podobných jasných zpráv mnoho není. Pro ilustraci uvádím ukázku z druhého dílu pomyslného výkladového Slovníku zamilované češtiny, věnovaného hádkám. Jedná se o slova spisovná, nikoliv vulgární – první díl takového pomyslného slovníku by mohly tvořit zdrobněliny a citoslovce. Je nutno mít na paměti, že výrazná většina jakkoli útočných výroků jsou sdělení o nedostatku lásky, kterou dotyčný trpí nebo trpěl kdysi v dětství. Je to žadonění o přijetí takového, jaký jsem, o respekt, pozornost a preferenci před druhými lidmi.

V potenciálním slovníku, který po nepatrných úpravách může platit jak pro muže, tak i pro ženy, by např. mohlo být uvedeno:

romantický

nezralý

oddaný

závislý

vtipný

povrchní, lacině vtipkující, aby zakryl povrchnost

společenský

neschopný být sám sebou, šašek

spontánní

drzý, hysterický

muž, který se líbí ženám

děvkař

žena, která se líbí mužům

děvka

má rád děti

nezralý infantil, suspektně pedofil

silná osobnost

despota

nekonvenční

psychopat

soběstačný

chladný

introvert

zajímající se jen o sebe a nenávidějící druhé lidi, tvor, který by snad mohl žít na pustém ostrově, ale nikde jinde

citlivý

hysterický, věčně ukřivděný

obezřetný

bázlivý, přesněji řečeno zbabělec

pomáhající druhým

člověk, který chce vládnout druhým, neumožní jim postavit se na vlastní nohy a drží je v otrocké podřízenosti

„roztomilý divoch“

hnusný sexuální maniak myslící jen přirozením

muž (žena) s krásným vztahem k rodičům

oidipák, maman, nezralá tatínkova holčička, patologicky fixováni na rodiče

oběť špatného rodinného prostředí či společnosti

kriminálník

veselý

trapný

osudem předurčený jen pro vás

nikdo jiný než já blbec by si o tebe neopřel ani kolo

realista

cynik a chodící kalkulačka

ctitel dobrého jídla a pití

obžera, bečka, alkoholik, narkoman

cudný, v sexu uměřený

ledovec, dřevo v posteli, snad buzerant či lesba

Pokračovat by bylo možno ještě dlouho. Prakticky každý kladný hodnotící soud má své záporné „hádkové“ alternativy.

Nutnost překladu nevyplývá jen z komerčně značně zneužívaného názvu knihy „Muži jsou z Marsu a ženy z Venuše“. V seriozním vědeckém jazyce a v překvapivé souvislosti se k tomu vyjadřuje I. Možný (Kapitoly ze sociologie rodiny, Brno 1987): V milenecké hádce je smysluplná věta: „Když to nevíš, je zbytečné ti to říkat.“ Přeloženo do jazyka technické racionality to znamená: „Pokud jsi nedekódoval správně moje sdělení v nonverbálním jazyce, není žádná naděje, že bys je dekódoval správně, kdybych se je pokusil formulovat v jazyce verbálním…“

Tím je dle autora mimo jiné laicky poukázáno na zjištění slavných antropologů (Levi-Straus, Meadová, Gehlen) – jazyk technické racionality není bohatší, nosnější než jazyk netechnických civilizací. Je to spíše naopak.

KDO ZA TO MŮŽE

Kdysi to s domluvou v manželství bylo poměrně jednoduché: „Bůh na nebi, císař na zemi a muž v rodině“ měli hlavní a nezpochybnitelné slovo s rozhodující pravomocí. I při tomto jednoznačném rozdělení pravomocí hádky rozhodně nebyly neznámým jevem.

Rodinný život v přítomnosti má zcela jiné vzory. Ne králové, ale debata rovných rozhoduje o tom, jak v manželství žít, kam s ním směřovat, co dělat. Díky rovnoprávně-demokratické debatě se tříbí názory a ve svobodné soutěži lidí nechť zvítězí ten nejlepší. Málokde lze ukázat na rozdíl mezi teorií a praxí tak rázně jako právě tady. Především, není to nic nového. Takhle nějak uvažoval již athénský zákonodárce. Tenkrát bylo jasné, kdo patří mezi „rovné“ a kdo je eventuálně ještě rovnější. Dnes se o to lze hádat. Jsou to manželé? Nebo sem patří i jejich rodiče a taktéž potomci? Od kolika eventuálně do kolika let to v případě osob rovných, ne však v manželství žijících, platí? Je možno někomu významnému udělit, jak se ve sportu říká, „divokou kartu“, tj. oprávnit ho k účasti, byť se řádně nekvalifikoval? Pokud by to šlo, pak by mohla mezi rovné patřit třeba přítelkyně ženy. Jak se shodnout na takové volbě? Manželské rozhodování i dohodu ponecháme ze zákona na domluvě těch chcete-li nejrovnějších, tj. dvojici partnerů – muže a ženy. Tím ovšem celé věci dáme příměs neřešitelného. Mají-li oba partneři stejnou váhu a rozhodovací pravomoc, jak bude řešen eventuální pat? Muž chce A, žena chce B, kdo rozhodne, co se pořídí? Nabízí se volba kompromisu – C. Jenomže kdo rozhodne, že právě C je ten správný kompromis, vždyť v abecedě je ještě mnoho dalších písmen.

Zde je mimořádně velký prostor pro diskusi, která bude obvykle poměrně brzy značně afektivně podbarvená a nabude charakter hádky. Protože v rovnoprávném vztahu nebude nikoho, kdo by jasně rozhodl, kdo pravdu má a kdo ne, může ryze teoreticky nastat situace charakterizovaná lehce modifikovaným výrokem známým z pohádek: „Jestli neumřeli, hádají se dodnes.“

Na světě existují komunity, jež mají v otázce „kdo má pravdu“, respektive co a jak se má dělat, jasno. Příkladem mohou být věřící Židé. Halacha, přesněji její nejznámější a nejpřednější kodifikace, čtyřsvazkový Šulchan aruch, pojednává mimo jiné až překvapivě podrobně o rodinném životě a o tom, jak správně žít doma v manželství. Nahlédnete-li ovšem do statistik, zjistíte, že rozvodovost ve státě Izrael odpovídá zhruba poměrům ve vyspělých evropských zemích. Existuje i u ortodoxních, nekompromisně věřících Židů. Ostatně i výše zmíněný pramen na rozvod pamatuje. Poptáte se v kuloárech a zjistíte, že i ortodoxní židovská komunita zná manželské hádky. Snažíte se v roli naivního tazatele naléhat dál. Tvrdíte, že je zde přece zákon jak v manželství žít, ten platí po staletí a buď je dodržován, a pak to v páru musí klapat, nebo samozřejmě dodržován není. To lze ovšem díky obsáhlým svazkům prokázat a nedodržení postihovat. Znalec poměrů, jehož jste chtěli zahnat do úzkých se jen usměje a opáčí: „A to víte, že když se sejdou dva rabíni, tak mají na věc tři různé názory?“ V domácích diskusích o sporných věcech v manželství to mezi mužem a ženou zřejmě celosvětově mnohdy vypadá jako v oné rabínské diskusi.

V každé rodině jsou občas nedorozumění a konflikty. A ve vaší rodině jsou někdy spory, hádky a konflikty? Tuto otázku nedávno položil srovnávací sociologický výzkum v ČR, Bulharsku, Maďarsku, Polsku, Rumunsku a Rusku. Nejlépe byl hodnocen stav v Polsku a v Rumunsku. Nejhorší jsou výsledky z Ruska. ČR, Bulharsko a Maďarsko dosahují podobné výsledky. Neuvěřitelných téměř 11 % českých rodin popírá, že by prožily manželský konflikt. Zřídka připouští konflikty 57,8 % tázaných, několikrát v měsíci prožívá hádku 18,3 % osob, jednou až dvakrát týdně takřka 10 % a téměř denně 2,8 %. Ve všech zmíněných zemích je jednoznačně nejčastější hádka mezi manželskými partnery. Nejméně hádek je v ČR 31 % a nejvíce je jich v Rusku 44,4 %. Pozoruhodných je oněch 11 % konfliktu prostých českých rodin. Je to vůbec možné v zemi, kde se reálná míra rozvodovosti pohybuje mezi třetinou a polovinou sňatků? Pravděpodobně to souvisí s pamětí a emocemi. Krátkodobé hádky bez následků, zejména ty, které vyřešily sporný problém bez trpkosti účastníků, nejsou spojeny s přetrvávající emocí. Nemají tedy tzv. emocionální prioritu. Jejich prožitky se ukládají, obrazně řešeno, kdesi hluboko ve skladišti paměti. Tak hluboko, že si je mnohdy ani nevybavíme.

VŠECHNO DOBRÉ JE K NĚČEMU ZLÉ

Rodina se mění, vyvíjí. Každá změna, samozřejmě i změna k lepšímu, klade nároky a vyvolává stres. Obtíže může vyvolat přechod jedné vývojové fáze rodinného života v druhý. Náročný je namátkou třeba krok od bezdětnosti k péči o dítě, nástup na mateřskou dovolenou i její ukončení, nástup dětí do školy i jejich odchod z rodiny. Problémy mohou vyvolávat i změny, jež nejsou takto ryze intimní a soukromé. Rodina je vystavena nové realitě i tlaky a informacemi zvenčí.

Změnil se charakter práce. Muži a ženy se mohou úspěšně zastoupit ve většině činností takříkajíc až na tu jednu, což je porod. Přítomnost muže u porodu ovšem jeho prožitkový handicap v tomto směru alespoň částečně snižuje.

Žena tedy neupadá v nadšení, uvědomí-li si, že její muž obstál v pro ni (ne)přátelském světě práce. Muž si vytvoří hlubší vztah k dítěti než jen jako k dědici rodu, jemuž se začne věnovat, až se potomek stane patřičně rozumným. Chce mít ve vztahu k dítěti své místo, o něž zákonitě připravuje maminku (babičku).

Právní nebo alespoň nekompromisně zvykové a tudíž jasné vymezení rolí v manželství je v podstatě opuštěno. Dnes vše záleží na dobrovolnosti, na ochotě, domluvě. Úkoly vyplývající z rolí v manželství si dnes můžeme představit jako pokrmy nabízené na švédském stole. Nabídka je široká, každý si vezme podle chuti. Někdo ovšem může smíchat dejme tomu med a zavináče. Jemu to chutná, ostatní jen kroutí hlavou. Může též míchat dejme tomu kyselé mléko a třešně, což nebude bez následků. Jiný si z tabule hojnosti může vzít jen nepatrný ždibínek. Nebo dokonce může kolem jen projít s prázdným talířem. Jiný strávník miluje topinky potřené na prst vysoko směsí česneku s olomouckými tvarůžky – a vy zrovna onen pach nesnášíte. Může se samozřejmě stát, že zájem dejme tomu o pečeni bude takový, že lákavý pokrm brzy zmizí, byť na něj mají přítomní stále chuť.

Kdysi – zůstaneme-li u obrazu prostřeného stolu – každý dostal na talíř, co mu náleželo, nesměl si vybírat a společnost vynaložila patřičný tlak, aby všechno pěkně snědl. Možná tomu bylo takto ještě zcela nedávno. Ve výchozí rodině, jež zformovala oba partnery. Ještě jednou, naposledy, zvolím příklad s jídlem. Jste dejme tomu ze své rodiny zvyklí povečeřet na Štědrý den kapra. Před ním konzumovat rybí polévku, po něm vánoční cukroví. Pokud vám místo toho naservírují rostbíf, krůtu, a posléze zmrzlinu, budete nesví. Možná konstatujete, že „to nejsou žádné Vánoce“. Přitom jde o tradiční vánoční večeři v mnoha ohledech srovnatelné rodiny žijící pár hodin letu letadlem od vás.

Když rodičovství, tak zodpovědné. Odevzdanost osudu, která pomáhala rodičům přežít děsivou dětskou úmrtnost, je vystřídána nároky, jež klademe na dítě a tím také zprostředkovaně na sebe.

Postarat se dnes o dítě není jednoduché. Z mnoha objektivně složitých záležitostí zvolím pouhou (zdánlivou) banalitu – kroužky. V poradně slýchávám stesky, jak těžké je zajistit docházku, přesněji dovoz a odvoz do všech možných kroužků, jak velké sumy je nutno uhradit a kolik pak stojí vybavení. A to se pohybujeme na úrovni těch různých rytmik, keramik, dramatik, živé přírody a základů hudby. Nároky na hokej, golf, tenis nebo krasobruslení se pak na základní úrovni blíží průměrnému měsíčnímu platu v zemi. Sponzoring a manažering, byť samozřejmě v rámci rodiny, může být zdrojem konfliktů.

Výrazně se změnil i styl výchovy.

Demokracie je všestranně náročnější než autokracie. S demokracií ovšem přichází i jistá degenerace empatie a spontaneity. Navíc ze všech stran útočí záplava leckdy alespoň částečně protichůdných rad a doporučení, jež vytvářejí dojem, že tak či onak chybovat prostě jeden z nás musí. Jakoby se vytrácel korektiv daný zpětnou vazbou a tradicí, potažmo i přirozené potěšení třeba z pobytu s malým dítětem.

Sociálně zabezpečovací hodnota současné rodiny oproti minulosti výrazně klesla.

Při troše zodpovědnosti a dlouhodobém plánování si lze pro období, kdy jsme handicapováni, zajistit „dědovu mísu“ poměrně luxusně a z mimo rodinných sfér. Doposud žádný penzijní fond nezkrachoval, úroky i státní podpora sice nijak nefascinují, ale jsou a to docela stabilní. Zato rodin, které se rozpadly třeba až k vzájemné nenávisti, je habaděj. Upřímně – ona ta sociálně zabezpečovací hodnota rodiny bývala vždycky sporná. Jinak by nemohla vzniknout jak báseň o dědově míse, tak třeba rčení: „Jedna matka uživí tucet dětí, ale tucet dětí neuživí matku.“

Věk, jehož se dožíváme, se prodlužuje.

Mimo jiné tím získáváme delší čas pro možné konflikty, hádky a spory. Stáří není synonymem moudrosti. Spíše karikuje rysy mladšího věku.

Náročnost domácích prací je nižší než dřív. Dřinu, eventuálně nároky na zručnost lze snadněji delegovat strojům.

Partneři se tak stávají jeden na druhém v rámci vedení domácnosti méně závislí. Žena rozhodně nemusí čekat, až muž pro rodinu uloví kus masa. Automatická pračka, polotovary, robot a mikrovlnná trouba v mnohém nahradí ženu hospodyni.

Být „single“ není synonymem celibátu.

Společnost ani lidé, kteří ji v našem okolí reprezentují, rozhodně neočekávají, že sférou pro realizaci sexuálního uspokojení bude jen manželství, eventuálně v případě mužů coby varianta navíc komerční sex s prostitutkou. Ostatně i význam slova single není „být sám“, ale „nevázat se“.

Rozvod není společenským prohřeškem. Naopak do značné míry se stává běžnou normou.

Pro srovnání v Rakousku-Uhersku nepřekročila rozvodovost nikdy 3 %. V roce 1930 se v tehdejším Československu, samozřejmě včetně Podkarpatské Rusi, rozvedlo 5609 párů, což bylo 4,3 % z počtu manželství uzavřených tamtéž v daném roce a zhruba pětina z počtu párů rozvádějících se ročně v Čechách a na Moravě v současnosti. S poklesem počtu sňatků a při stabilní výši počtu rozvodů už dávno neplatí „rozvádí se každé třetí manželství“, ve velkých městech již neplatí „rozvádí se každé druhé manželství“. Že se zde v rámci statistiky porovnávají „hrušky a jablka“ je věc jiná. S daným vývojem lze v nedaleké budoucnosti očekávat zkreslené novinářské titulky: „Rozvádí se víc manželství, než jich bylo uzavřeno!“ Vše, co zde bylo uvedeno, posiluje tzv. rozvodový radikalismus. Představa – „my se rozvedeme v klidu“ je sice chvályhodná, leč obvykle pramálo reálná. Neméně problematické bývá přesvědčení: „To by manžel (manželka) nikdy neudělal(a).“ V rámci rozvodového lámání chleba je možné takřka všechno.

Naznačené změny do jisté míry člověka osvobozují a zároveň přinášejí nová rizika. V každém případě zvyšují míru požadavků, jež klademe v páru jeden na druhého. Rovnoprávné manželství je náročnější, křehčí a bez rozvodu obvykle i podstatně delší než býval manželský vztah v minulosti. Stačí, nahlédneme-li do publikace o manželkách českých králů, tedy žen mimořádně dobře zabezpečených. Královny netrpěly nouzí ani nedostatkem na úrovni své doby kvalitní lékařské péče. Vysoká úmrtnost po porodu ale délku jejich manželství velmi výrazně zkracovala. A což teprve u méně movitých vrstev. Skoro by se mohlo zdát, že ti lidé mnohdy ani neměli čas k hádkám dospět.

Předchozí řádky popisují model moderní, rovnoprávné rodiny, leč dívají se na ni jen z určitého úhlu pohledu. Deklarovanou rovnost mužů a žen doprovází nadvláda mužů. Zdaleka nejde jen o politiku, kde je to u nás velmi markantní. Jde dále např. o obsazování vedoucích míst, výši platu, tradici. Společnost vyznává a uznává typicky mužskou charakteristiku – výkonnost. Běžná míra individuální svobody a tolerance k svérázu osobnostního chování je vyšší vůči mužům.

„Dítě patří matce!“ Z celého srdce i mozku je mi protivné v předchozí větě obsažené konstatování tzv. biologické preference v rámci rozchodových a rozvodových sporů o potomka. Nemohu ovšem nevidět, že svěření dítěte bývalé manželce muže nijak sociálně nediskriminuje. Též nemohu neslyšet suverénní konstatování typu: „Dítě po rozvodu nedostane jen prostitutka, narkomanka nebo jim podobná žena…“ Přihlédneme-li k obecně vyšší empatii žen vůči jejich okolí, je pak v skutku obtížné o dítě nebojovat.

Shodneme se, že svět dnes nabízí mnohem více možností, příležitostí, svobody a rozličných cest, jimiž lze naplnit lidský úděl. Na takovou změnu je záhodno se připravit. Jak jinak a jak jindy než začít od malička. Vývoj člověka potřebuje chráněný, specifický prostor. Takovým je pro vyvíjející se plod děloha. V rodině se pak novorozenec ocitne „v sociální děloze“. V ní mají nezastupitelné místo jak otec, tak i matka, a často i další příbuzní či blízcí. Pokud se vše takto povede, je to báječné. Můžeme ovšem zopakovat titulek této kapitoly: Všechno dobré je k něčemu zlé. Rizika hádek, sporů, nedorozumění v oné rodinné množině rostou. Dokonce se zdá, že prudce rostou.

HÁDKA JAKO VIZE KRIZE

„My se nebudeme nikdy, ale opravdu nikdy hádat…“ je krásné předsevzetí odpovídající předsevzetí majitele auta, že nikdy nebude mít poruchu ani nehavaruje.

Pokud považujeme nespokojenost a následný spor za synonymum hádky, může mít jejich výskyt před svatbou význam pro odhad budoucí partnerské spokojenosti. V procentech to dokládá Adrienne Burgesová (Budeš mě milovat i zítra? Jota, Brno 2005). Údajně pokud žena s mužem nesouhlasí rok před svatbou v 2,8 % případů, je to přijatelné. Lze očekávat, že vztah se dočká dobré budoucnosti. Pokud se míra nesouhlasu v této konstelaci zvedne na 4,9 %, je to signál výraznějších problémů. Autorka žel neuvádí podrobnější informace o tomto šetření.

Snad to může souviset s „pěti procenty patologie“ jež se uvádějí jako typické pro různé sociální jevy a konstelace. Namátkou 5 % osob z populace je předurčeno k nezaměstnanosti, neb nechce pracovat, 5 % osob patří mezi disharmonické osobnosti dříve nazývané psychopaty.

Partnerské konflikty vynikají tím, že vina na nich nebývá jednostranná. Podíl mívají oba partneři a nezřídka i celý tým dalších osob a okolností. Často lze mluvit o souběhu okolností, které se společně s osobnostní specifikou obou partnerů podílejí na vzniku sporů. Pro muže bývá typický „prokurátorský syndrom“. Snaží se zjistit viníky a ty tvrdě postihnout. Na vlastní podíl viny rádi zapomínají a velmi neradi si jej připouštějí. Pro ženy je zase důležitější dojít po sporu k usmíření, než příčiny konfliktu vyřešit. V jednom se ovšem obě pohlaví vzácně shodují. Zlost a napětí z konfliktu je přechází, pokud nejsou spolu. Naopak bývá posilováno, konzervováno, dopováno, tvořivě rozvíjeno a doplňováno, pokud partneři spolu setrvávají. „Být spolu“, eventuálně opak, zde chápeme v prvoplánovém slova smyslu, tedy být fyzicky přítomen na dosah.

Hádku, střet mezi partnery, lze vnímat jako záležitost ojedinělou, ale i jako jeden z příznaků krize mezi nimi. Záleží na obsahu, intenzitě, následném zpracování. Krizi tvoří řetěz konfliktů mimo jiné se projevující hádkami. Jejich důsledky jsou v lepším případě postupně stabilizovány, v horším případě vedou k rozvratu manželství. Termín stabilizace je zvolen úmyslně jako vhodnější než termín vyřešení. Spor v rámci konfliktu nemusí totiž být vyřešen ve smyslu naprosté nápravy. Může dojít jen k jeho třeba i částečné pacifikaci a usmíření původně pohádaných partnerů. I v manželství může mít svoji platnost všeobecně známý zdravotnický vtip: Když se po padesátce (někteří uvádějí i po čtyřicítce) ráno probudíš a nic tě nebolí, tak jsi mrtvý. Lze ho pozměnit: Když se pár let po svatbě probudíš a nevzpomeneš si na nějaký manželský konflikt, pak jsi nejspíš vdovec (vdova).

V této souvislosti je možné vzpomenout na schéma klasického řeckého dramatu. Prvním krokem je expozice, tj. uvedení hlavních postav a základního problému. Následuje první střet zájmů a myšlenek – kolize. Ta směřuje k dramatickému vyvrcholení, což je krize. Po té následuje dramatické rozuzlení děje – katastrofa – a dílo končí očistnou katarzí. Podobnost s „dramatem hádky“ není náhodná. Ostatně etymologicky „krisis“ znamená rozsouzení, soud.

Podobností je samozřejmě víc. Termín krize obsahuje prvek vývoje, dynamiky stavu. Je vyvrcholením něčeho problematického. Pacient (synonymem zde může být vztah) ji buď překoná a uzdraví se, nebo nepřekoná a zemře. Rčení „co tě nezabije, to tě posílí“ naznačuje, že z krizí (hádek) můžeme vyjít posíleni. Pravidlo to ovšem není. Znám je i termín chronická krize: špatný stav nevalného zdraví i psychické kondice. Podobně chronické hádky snižují pocit životní spokojenosti. Katarzi nepřinášejí buď vůbec, nebo jen nedostatečně. Možná je i jakási pseudokatarze ve smyslu hry popsané Ericem Bernem: „To je hrozné, viďte?“ Problém není léčen, jen ventilován a hodnocen jako mimořádně zlá věc. Důraz takové prezentace není na řešení ale na onom „zlu“. Hledání podobností mezi krizí a hádkou v partnerském vztahu není samoúčelné. Někdy totiž vzájemně splývají, hádka se stává jakoby mluvčím a zároveň i symbolem krize.

Krize

Krize, stejně jako hádky, obsahují prvek nebezpečí s až fatálními důsledky, ale zároveň i příležitost k nápravě, posunu, zrání. Krize, hádky, tenze, spory a úzkosti jsou spojeny s kladnými i zápornými životními událostmi. Při pohledu na mnohokrát v literatuře uváděné tabulky životních událostí, z nichž nejznámější je seřazení dle Holmese a Rahea, jsou některé z událostí přímo spjaty nejen s krizemi, ale i s hádkami. Namátkou rozvod, rozvrat manželství, uvěznění, závažné neshody s manželem či manželkou, problémy a konflikty s nadřízenými, ztráta zaměstnání, často i sexuální obtíže. Jiné v prvním plánu přinášejí krize bez hádek. Namátkou úmrtí partnera, partnerky, úmrtí blízkého člena rodiny, splatnost půjčky ve smyslu finančních nesnází, odchod dospělých dětí z domova. Stačí ale povrchní zamyšlení nad klientelou poradny a ke každému z výše uvedených, s hádkami zdánlivě nesouvisejících bodů můžeme dodat řadu případů často dramatických konfliktů. Není těžké si představit, že se manželé tvrdě pohádají pod tlakem finančních problémů. Méně si uvědomujeme, kolik hádek vznikne v souvislosti s úmrtím lidí a to nejen nejbližších. Vznikají tvrdé střety dědické, spory o bydlení, na přetřes přicházejí často absurdně pojaté otázky viny a trestu. Fakt, že v odborné literatuře není jediný pramen, jež by bylo možno prezentovat pod titulkem Psychologické problémy účastníků dědického řízení, ani v nejmenším neznamená, že tyto problémy a patřičné hádky neexistují.

Hádkám a střetům se dobře daří i při tak radostných životních událostech, jako je namátkou dovolená, Vánoce, přírůstek nového člena do rodiny atd.

Málem lze parafrázovat klasický výrok: „Buďme rádi, že prožíváme stres. Až nebude stres, budeme mrtví.“ Místo slova stres možno dodat slovo krize a hádky.

Orientační zjištění partnerské krize

Zjištění probíhající krize je pří vší složitosti příčin a projevů relativně snadnou záležitostí. Postižený se přestává těšit domů, raději bývá i dlouhodobě někde mimo. Miroslav Plzák odhaduje délku času mimo rodinu spojenou s normálním „netěšením se“ maximálně na dva dny: „Netěším-li se domů po odloučení, které trvá déle než tři dny, začala krize.“

Postižený často před příchodem domů, řádově ve vzdálenosti několik kilometrů až metrů (často ve výtahu nebo při odemykání domovních dveří), pocítí specifickou kombinaci strachu a znechucení. Klienti poradny ji vystihují slovy: „Bože, to zas bude…“ Pouhý strach k určení krize nestačí, znechucení je nedílně přítomno také. Sám strach signalizuje spíše na existenci domácího násilí, což je značně specifický projev krize.

Úprava stavu

Pokud jde vše dobře, krize končí úpravou stavu včetně nalezení nové duševní rovnováhy. Mnohdy dochází ke změně hodnotového žebříčku, zájmů, postojů. Spíše lze počítat s jistou mírou rezignace. Problém může být vyřešen i jistým samospádem, byť ne vždy tak, jak si to člověk v průběhu krize představoval. O hádce, pokud je zvládnuta a vede k znovuobnovení pohody nebo alespoň určité stability, lze říci totéž.

Partnerský rozvrat

Rozvrat není na rozdíl od předchozích záležitostí primárně komunikační, ale dotýká se instrumentální roviny soužití. Rozdělení rolí neplatí. Přesněji řečeno – nic z toho, co platilo, neplatí. Vztah se stává bojem. Možnosti spolupráce jsou odmítány a následně vyloučeny. Horší stránky osobnosti obou jsou situačně posilovány. Muži začnou prudce omezovat výdaje na domácnost. Ženy obvykle omezí míru své angažovanosti v domácnosti. Zdůvodní to mimo jiné i tím, že muž v této fázi doma již nedělá vůbec nic. Tzv. „ulívání“ peněz se objevuje u obou pohlaví, častěji u mužů, což zřejmě souvisí s obecně vyššími mužskými platy. Ženy zase dokáží odnést k mamince šperky, cennosti a jiné finančně zajímavé předměty. Pro muže--podnikatele jsou typické „eseróčkové“ hrátky. Jejich technický průběh jsem, nejsa podnikatelem, ba ani manželem podnikatelky, nikdy nepochopil. Cíl je však jasný – z mého podnikání nedostaneš ani korunu. Doby, kdy páry v rozvratu víceméně ctily lživou biologickou hypotézu „děti patří matce“ jsou pryč. Muži stále častěji projevují zájem o dítě alespoň po formální stránce. Potomek se v rámci rozvratu rodiny často dostává mezi dva mlýnské kameny. Zcela normální a vlastně optimální stav „mám rád(a) oba rodiče“ najednou nestačí. Dítko je přesvědčováno k jednoznačné volbě jednoho z rodičů a odmítnutí rodiče druhého. Partnerská solidarita je pryč.

Stejně jako lze k rozvratu dojít i bez uzavření manželství na bázi soužití druha a družky, je také možné dospět k rozvodu manželství bez psychologického rozvratu. V návrhu na rozvod i v rozvodovém rozsudku se pak sice v souladu se zákonem dočteme o hlubokém rozvratu manželství, leč ve skutečnosti jde spíše jen o nezvládnutou krizi.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvodem

Kdo za to může

Všechno dobré je k něčemu zlé

Hádka jako vize krize

Krize

Typy a fáze krizí a hádek

Příčiny problémů

Virtuální mámení

Kritická diskuse kontra partnerská eristika

Místo hádek zkuste…