Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Povesť dvoch sídelných miest. Kniha druhá

Zlaté vlákno

Charles Dickens

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2017 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2017 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Katarína Tínesová, Darina Kotlárová, Monika Kralovičová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0284-5

Pôvodná publikácia

Charles Dickens. Povesť dvoch sídelných miest. Tlačou a nákladom Daniela Pažického na Myjave. Myjava 1930. 271 + 257 s. Vladimír Roy preložil.

Bibliografické poznámky

Charles Dickens: Povesť dvoch sídelných miest

Z angličtiny preložil Vladimír Roy.

Sv. I. a II.

1930

Tlačou a nákladom Daniela Pažického na Myjave.

271 + 257 strán

Kniha prvá. Vzkriesený k životu

Kniha druhá. Zlaté vlákno

Kniha tretia. V stopách búrky

Hlava 1. O päť rokov

Už roku 1780 patrila Tellsonova Banka pri Temple Bare k staromódnym miestam. Bola veľmi malá, veľmi tmavá, veľmi ošklivá a veľmi nepohodlná. Ba čo viac, bola staromódna aj v mravnom ohľade, spoločníci boli hrdí na jej mdlosť, tmavosť, ošklivosť a nepohodlnosť.

Ešte sa pýšili týmito jej vynikajúcimi vlastnostiami a sväto-sväte boli presvedčení, že keby jej bolo možno menej vecí vytknúť, požívala by menšiu úctu. Toto nebola trpná viera, ale aktívna zbraň, ktorou sa oháňali proti pohodlnejšie zariadeným obchodom. Tellsonovci (riekli) nepotrebujú priestranné miestnosti, Tellsonovci nepotrebujú svetlo, Tellsonovci nepotrebujú novoty. Noake a Spol. to potrebujú, Snook Synovia tiež; ale Tellsonovci, chvála Bohu, nie!

Hocktorý spoločník tejto banky bol by vydedil syna, keby sa bol odvážil spomínať jej prestavbu. V tomto ohľade obchodný dom podobal sa Krajine, ktorá často vydedila svojich synov, ktorí odporúčali reformu takých zákonov a zvykov, proti nim už dávno robili námietky, ale napriek tomu boly tým väčšmi rešpektované.

Takto potom Tellsonovci boli víťaznou dokonalosťou nepohodlnosti. Keď ste vtlačili tenkým hlasom vŕzgajúce, idioticky zaťaté dvere, cez dva schody vpadli ste do biedne malého obchodu Tellsonovcov a octli ste sa pred dvoma malými pokladničnými pultmi, kde sa v rukách dvoch najstarších ľudí chvel váš šek, akoby ním pohyboval vietor; podpis skúmali pri najtemnejších oblokoch, ktoré boly vystavené z Fleet-street-u stálej sprche blata a dažďa, ktoré železné mreže a tmavý tieň Temple Baru robily ešte chmúrnejšími. Keď v záujme vášho obchodu potrebné bolo vyhľadať „firmu“, zaviedli vás v pozadí domu do chýžky, ktorá sa podobala márnici, kde ste mohli premýšľať o márnostiach svojho života, kým sa neobjavila „firma“ s rukami vo vreckách, ktorú ste v smutnom pološere ťažko mohli rozoznať, hoc ste mali aj prižmúrené oči.

Vaše peniaze prijímali a vydávali zo starých, červotočou prevŕtaných priečinkov, ich prach pri otváraní a zatváraní sa vám usedával v nose a hrdle. Bankovky razily potuchlinou, akoby zase maly zhniť na handry. Firme sverené striebro umiesťovali v pivniciach, ktoré boly v blízkosti záchodových jám, a zhubný zápach za deň-dva zkazil jeho pekný lesk. Vaše dokumenty uschovali v bezpečnostných z kuchýň a práční improvizovaných miestnostiach, ich mastnota a zápražkový zápach prenikaly povetrie bankového domu. Ľahšie skrinky s rodinnou korešpondenciou dostaly sa na poschodie do Barmecidskej jedálne, v ktorej stál vždy veľký, ale nikdy neupotrebovaný stôl a v nej ešte z roku 1780 prvé listy tvojej starej lásky, lebo tvojich drobných detí len najnovšie boly oslobodené od hrúzy, aby na ne nenaďúgaly na Temple Bare s nepochopiteľnou, Habešanom alebo Ašantom vrodenou, ukrutnosťou vystavené sťaté hlavy.

Ale veď v tom čase rozsudok smrti bol všeobecným liekom v každom remesle a zamestnaní a tak aj u Tellsonovcov. Smrť je proti všetkému medicínou Prírody, prečo by nemala byť ňou aj pre zákonodarstvo? Dľa toho falšovateľa popravili; toho, kto dal do obehu padelanú bankovku, popravili; toho, kto sa opovážil protizákonne porušiť listové tajomstvo, popravili; človeka, ktorému sverili pred Tellsonovci koňa, aby dal naň pozor a on s ním ušiel, popravili; toho, kto razil falešné shillingy, popravili; z tých, ktorí v celej stupnici zločinov udreli na niektorú strunu, popravili tri štvrtiny. Nie že by takto boly zamedzili ďalšie zločiny — bolo by možno tvrdiť práve opak toho — ale — aspoň na tomto svete — zbavili sa v každom prípade všetkých ťažkostí, tak že s ním v súvise nemali už viac starostí. V tom čase Tellsonovci práve tak, ako aj iné väčšie závody, vyhasili toľko životov, že keby hlavy obetí, miesto toho, aby ich boly súkromne pochovali, boli vztýčili na Temple Bare, tie by pravdepodobne boli značne zatienily ešte aj tú trochu svetla, ktoré vnikalo do prízemia banky.

Do rozličných tmavých kamrlíkov a kútov vtiesnení najstarší ľudia spravovali dôstojne obchod Tellsonovcov. Ak sa do londýnskeho domu Tellsonovcov dostal mladý človek, zastrčili ho niekam, kým nezostarnul. Ukryli ho na nejakom tmavom mieste, ako syr, kým sa ho nechytila Tellsonovská pieseň a vôňa. Len potom sa smel ukázať, ako sa s veľkými okuliarmi trudí nad objemnými knihami, v krátkych nohaviciach a punčochách zveľaďujúc všeobecnú vážnosť závodu.

Pred Tellsonovským domom — tedy nikdy nie dnuká, len ak ho zavolali — bol človek pre všetko, taký príležitostný posol a posluhovač, ktorý bol akoby živým znakom domu. Nikdy nechybel v čase úradných hodín, okrem ak ho niekam poslali, vtedy ho však zastupoval jeho syn, dvanásťročný netvor-trpaslík, ktorý sa na neho celkom ponášal. Ľudia chápali, prečo Tellsonovci napriek svojej úrovni, trpeli toho človeka pre všetko. Závod vždy trpel osobu takéhoto zamestnania; príliv a odliv času ho vrhol na toto miesto. Jeho priezvisko bolo Cruncher, ku ktorému vo východnom kostole Hundsditschu, keď sa za neho odriekali skutkov temnosti, pripojili meno Jerry.

Javiskom deja je Cruncherov súkromný byt v Hanging-Sword-Alley, Whitefriars; čas, pol siedmej vo veterné, marcové ráno, Anno Domini 1780 (Mr. Cruncher leto Páne vyslovoval vždy Anna Domino, iste domnievajúc sa, že kresťanský letopočet začal sa vtedy, keď istá žena vynašla túto populárnu hru a nazvala ju svojimi menom.)

Byt Mr. Crunchera nebol v nejakom čistom okolí, mal len dve chyže, keď k nim počítame jediným okienkom opatrenú komôrku. Ale boly držané v úhľadnej čistote. Napriek tomu, že v to veterné, marcové ráno bolo ešte tak skoro, chyža, v ktoroj ležal, bola vymetená; a na neohrabanom stole, ktorý bol prikrytý bieluškým obrusom, boly už ku raňajke prichystané šálky.

Mr. Cruncher odpočíval pod strakavou prikrývkou ako nejaký harlekín v svojom domove. Spal ešte hlboko, potom sa začal hmieždiť na posteli a pomaly sa zdvihol, zdalo sa, že svojimi štetinovými vlasmi potrhá bielizeň lôžka. Pri tomto pohybe zvolal nespokojným hlasom:

„Nech sa prepadnem, ak to nerobí zase!“

Zrazu zdvihla sa v rohu kľačiaca, čistotné oblečená žena a chvejúc sa, vytušila, že sa jedná o ňu.

„Čó!“ riekol Mr. Cruncher, obzerajúc sa s postele za obuvou. „Zase si pri tom, zase?“

Keď takto druhý raz pozdravil ráno, na miesto tretieho pozdravu šmaril za ženou topánku. Bola veľmi zablatená a bola dôkazom zvláštnej, s Mr. Crnucherovou domácnosťou súvisiacej okolnosti, že totiž, napriek tomu, že po bankových hodinách prišiel domov v čistých topánkach, tieto, keď ráno vstával, boly pokryté blatom.

„Čó,“ riekol Mr. Cruncher, zmeniac, keď už raz zlyhalo, oslovenie — „čo to zase stváraš, ty obluda?“

„Odriekala som len modlitbičku.“

„Modlitbičku. Ty si mi pekná žena! Čo chceš tým docieliť, že drepeníš a modlíš sa proti mne?“

„Nie proti tebe, za teba sa modlím.“

„Cigániš. A keby si aj, ja to nechcem. Počuj, mladý Jerry, tvoja mať je krásna žena, modlí sa, aby sa tvojmu otcovi zle viedlo. Pekne plní tvoja mať svoje povinnosti, máš ty, syn môj, nábožnú mať, veru máš, syn môj, hodí sa ti na zem a modlí sa, aby svojmu jedinému decku vylákala z úst kus maslového chleba!“

Mladý Cruncher (ešte len v košeli) si to veľmi vzal na srdce a obrátiac sa k matke, rázne sa ohradzoval proti tomu, aby niečo odmodlili z jeho osobnej pokrmovej dávky.

„A čo si myslíš, ty namyslená ženština,“ riekol Mr. Cruncher s nepovedomou nedôslednosťou, „že niečo stojí tá tvoja modlitba? Nože, ako vysoko si ceníš tú svoju modlitbu?“

„Len to je ich cena, že mi idú zo srdca, Jerry.“

„Len to ie ich cena,“ opakoval Mr. Cruncher. „Tak nestoja za veľa. Ale či už stoja, alebo nie, vravím ti, nechcem, aby si sa zase modlila. Ako ja k tomu prídem. Pre tvoje blábolenie nechcem byť nešťastný. Keď už silou-mocou chceš kväčať, tak rob to v záujme svojho manžela a dieťaťa a nie proti nim. Keby som nemal takú neprirodzenú ženu a keby tento šuhaj nemal takú neprirodzenú matku, bol by som minulý týždeň zarobil nejaký ten groš; ale následkom odporných, proti mne namierených modlitieb a pre celú tú náboženskú komédiu, uviazol som v nezdare. Nech sa prepadnem!“ riekol Cruncher, ktorý sa cez celý ten čas obliekal, „keby len nebolo toho modlenia, veď táto bezbožná osoba bola príčinou toho nešťastia, ktoré mňa, úbožiaka, ale statočného živnostníka, stíhalo minulý týždeň! Syn môj, mladý Jerry, obliekaj sa a kým si ja očistím topánky, striehni očami matku a ak zbadáš to najmenšie, zavolaj na mňa. Lebo, vravím ti, (obrátil sa zase na svoju ženu,) „nechcem, aby si to zase robila. Celý som utrmácaný, ako koč fiakristu, som ospalý ako ópium, moje údy sú natoľko pretiahnuté, že keby ma nebolely, nevedel by som, ktorý patrí mne a ktorý druhému, a predsa mám prázdne vrecká; a mám ťa v silnom podozrení, že od rána do večera nerobila si iné ako, že si mi prekážala v tom, aby mi niečo kvaplo do vrecka a mne sa to voskrz nepáči, ty obluda! A ty čo na to?!“

Hundrúc na dodatok také výrazy ako: „Ah! áno! A ty vravíš, že si nábožná. Ty by si sa nechcela stavať proti záujmom svojho muža a syna, pravda? Vskutku nie?“ a krešúc iné sarkastické iskry z brusového kameňa rozhorčenosti, Mr. Cruncher zase sa dal do čistenia obuve a do všeobecných príprav k dennému zamestnaniu, kým jeho syn, ktorý mal na hlave jemnejšie bodliaky a ktorého mladé oči práve tak blízko ležaly vedľa seba ako otcove, poslúchnuc rozkaz, pozoroval matku a s času na čas veľmi vzrušil úbohú ženu tým, že zo svojej spacej komôrky zavolal tlmeným hlasom: „Zase chceš kväčať, mati. — Halló, otec!“ a keď takto bez príčiny urobil hluk, vyrútil sa s neúctivým úškľabkom.

Mr. Cruncher, keď si sadol ku raňajke, ešte vždy bol zlej vôle. Hrešil ženu s mimoriadnou rozhorčenosťou preto, že sa pomodlila.

Žena mu vysvetľovala, že „si vzdychla len o požehnanie.“

„Nerob to!“ riekol Cruncher poobzerajúc sa, akoby bol očakával, že pod vlivom ženiných prosieb zmizne so stola bochník. „Nechcem, aby si mi modlitbou odlúdila skyvu so stola. Buď ticho!“

S mimoriadne červenými očami, ako by bol celú noc trávil v spoločnosti, ktorá sa nerozišla v najlepšom poriadku, Jerry Cruncher, skôr pohltal ako zjedol svoju raňajku, vrčiac nad ňou, ako štvornohý obyvateľ nejakého zverinca. Okolo deviatej uhladil koľkosi svoju načepírenosť a s takým úctyhodným a obchodným zovňajškom, akým len mohol zakryť svoje prirodzené ja, pobral sa za svojím denným zamestnaním.

Nebolo ho možno nazvať zrovna živnosťou, napriek tomu, že on sám s úľubou menoval sa „statočným živnostníkom“. Jeho celým imaním bola drevená stolica, ktorú si urobil z leňošky, odrežúc jej dolámané operadlo, túto mladý Jerry, kráčajúc po boku svojho otca, každé ráno zaniesol pod oblok bankového domu, ktorý stál v bezprostrednej blízkosti Temple-Baru, tam vrhli pod ňu hrsť slamy, ktorú potiahli z prvého okoloidúceho voza, aby chránila nohy pred chladom a vlhkosťou, takto si pripravili denné táborisko. Mr. Crunchera na tomto stavišti vo Fleet-street-e a Temple poznali práve tak dobre, ako aj Bar, obidvaja vyzerali nebárs dobre.

O trištvrte na deväť už bol na mieste, ešte vždy dosť včasné, aby mohol zdvihnúť svoj trojrohý klobúk pred najstaršími pánmi, ktorí šli do Tellsonovej banky. Jerry zaujal svoje stanovište v toto veterné, marcové ráno, mladý Jerry stál pri ňom, ak len nezevloval niekde v okolí Baru, kde duševným i telesným trýznením krivdil okolo idúcim chlapcom, ktorí boli dosť malí, aby zodpovedali jeho milej záľube. Otec a syn boli si krajne podobní, hľadiac ticho na rannú premávku Fleet-street-u, ich hlavy boly tak blízko vedľa seba ako ich oči, takže sa ponášali nápadne na pár opíc. Túto podobnosť nezmenšovala okolnosť, že starší Jerry zvykal a vypľúval slamu, kým oči mladého Jerryho nepokojne pozorovaly otca a jastrily po všetkom, čo sa dialo na Fleet-street-e.

Jedon zo sluhov Tellsonovho závodu vystrčil z brány hlavu a zavolal:

„Potrebný je posol!“

„Hurrá, otec! Skorý obchodník. Pre začiatok stačí!“

Dajúc otcovi „s Bohom“, mladý Jerry sadol si na stolicu a prevezmúc dedictvo, slamu, ktorú žvýkal jeho otec, premýšľal:

„Vždy ich má hrdzavé! Jeho prsty sú stále hrdzavé!“ hundral mladý Jerry. „Kde len naberie môj otec vždy toľko tej železnej hrdze? Tu predsa nezhrdzavie!“

Hlava 2. Divadlo

„Niet pochybnosti, že dobre znáte Old Bailey?“ spýtal sa jedon z najstarších úradníkov posla Jerryho.

„Áno, pane,“ vetil Jerry okúňavo. „Poznám Bailey.“

„To je správne. A poznáte aj Mr. Lorryho?“

„Poznám Mr. Lorryho, pane, oveľa lepšie ako Bailey. Oveľa lepšie,“ riekol Jerry, ako neochotný svedok v otáznej súdnej budove, „ako čo ja, statočný živnostník, želám si poznať Bailey.“

„Veľmi dobre. Vyhľadajte dvere, ktorými vchádzajú svedkovia a ukážte vratnému tento, Mr. Lorrymu adresovaný lístok. Pustí vás dnu.“

„Do súdnej siene, pane?“

„Do súdnej siene!“

Zdalo sa, že sa oči Mr. Cruncher trocha sblížily, ako by sa spytovalo jedno druhého: „Čo si o tom myslíš?“

„Mám čakať v súdnej sieni, pane?“ spýtal sa zvedavý na výsledok vyjednávania.

„To vám chcem práve povedať. Vrátny odovzdá list Mr. Lorrymu; a vy nejakým posunkom upútajte na seba Mr. Lorryho pozornosť a upozorníte ho na to, kde stojíte. Potom zostanete tam tak dlho, kým vás bude potrebovať.“

„To je všetko, pane?“

„To je všetko. Chce mať po ruke posla. Tento lístok mu dáva na vedomie, že ste tam.“

Starý úradník múdriac sa, poskladal list a napísal naň adresu, Cruncher ho pozoroval v tichu, kým ju nevypijačil a poznamenal:

„Myslím, že dnes pojednávajú padelanie?“

„Velezradu.“

„Za to je rozštvrtenie,“ riekol Jerry. „Barbarstvo!“

„To je zákon,“ poznamenal starý úradník, pozrúc sa na neho prekvapene cez okuliare, „to je zákon.“

„V zákone je tvrdým to, že človeka tak zohavia. Veď je to dosť tvrdé, keď človeka zabijú, ale ešte ho zohaviť, to je príliš tvrdé, pane.“

„Vôbec nie,“ vetil starý úradník. „O zákone hovorte pochvalne. Dajte si pozor na prsia a hlas, dobrý priateľu a nech sa zákon stará sám o seba. Radím vám to.“

„Mokraď sadá na moje prsia a na môj hlas, pane,“ riekol Jerry. „I z toho môžete posúdiť, koľko sa natrápim v mokradi, aby som sa uživiť mohol.“

„Dobre, dobre,“ riekol starý úradník; „každý zarába svojím spôsobom. Jedon v snehu, druhý v mokradi. Tu je list. Choďte.“

Jerry vzal list a riekol si s oveľa menšou vnútornou úctou, akú prejavoval na vonok, „ty si tiež starý chriašteľ,“ poklonil sa, cestou povedal synovi, kam ide a odišiel.

V tom čase vešali v Tiburne, takže ulica pri Newgate nemala ešte takú hroznú povesť. Ale väzenie bolo úžasným miestom, v ktorom sa prihodily rozličné prostopašnosti a zbojstvá, bolo parenišťom rozličných nákaz, ktoré s väzňami vnikaly do súdnej siene a z lavice obžalovaných oborily sa zrovna na najvyššieho sudcu spravedlnosti a vyvrátily ho z kresla. Často sa stalo, že sudca v čiernom barete práve tak vyhlásil výrok smrti nad sebou ako nad väzňom, a zomrel prv ako on. Old Bailey napokon podobný bol akémusi smrtonosnému zájazdnému hostincu, zkade na kočoch a vozoch násilne odvážali bledých cestujúcich na druhý svet, dva aj pol míle uháňali ulicami a hradskou a sotva vzbudili pocit zdesenia v niekoľkých dobrých občanoch. Tak veľká je moc zvyku, hoc sa z počiatku zdá aj žiadúcnym a dobrým. Chýrny bol tiež pranier v Old Bailey, stará, múdra ustanovizeň, tento vymeriaval trest, ktorého dosah nemohol nik pochopiť; chýrne bolo aj miesto na bičovanie, druhá drahá, stará ustanovizeň, ktorej účinok bol veľmi obmäkčujúci a humanizujúci, zasluhujúca si udržanie; okolo mzdy-krve bolo tiež rušno, bol to tiež zlomok predávnej múdrosti, ktorá viedla sústavne k najdesnejším za peniaze vykonaným zločinom, aké si len predstaviť možno. Súhrnom, Old Bailey v tom čase bol vyberaným znázornením porekadla, že „všetko je dobre tak, ako je“; táto výpoveď by skoncovala všetko a prispela by k zveľadeniu liene, keby v sebe nezahrňovala ten obtížny dôsledok, že to, čo raz bolo, nebolo nikdy zlé.

Posol sa predieral cez špinavý zástup, premávajúci sa na tejto desnej scéne činu, so zručnosťou človeka, zvyklého raziť si nehlučne cestu a našiel bránu, ktorú hľadal a list podal cez spadacie dvere. Lebo sa muselo platiť vstupné za takéto divadlo v Old Bailey, práve tak ako sa muselo platiť za divadlo v Bedlame, lenže tá prvá zábava bola oveľa drahšia. Preto tak pečlive strážili všetky brány v Old Bailey, výjmuc tie pohostinné, ktorými vchádzali zločinci, tieto boly stále otvorené do korán.

S koľkýmsi opozdením a váhaním brána sa nevdojak odchýlila a umožnila Mr. Jerry Cruncherovi, aby sa vtlačil do súdnej siene.

„Už pojednávajú?“ spýtal sa najbližšieho človeka.

„Ešte nie.“

„A čo to bude?“

„Prípad velezrady.“

„Rozštvrtenie, ah?“

„Áno!“ odpovedal s rozkošou otazovaný; „najprv ho vyviažu na priehradu a na polo ho obesia, potom ho ztade snímu a na vidom očí ho rozpárajú, vyberú mu črevá a spália ich pred ním, sotnú mu hlavu a potom ho rozštvrtia. Tak znie výrok.“

„Chcete povedať, že ak mu dokážu vinu,“ dodal Jerry.

„Oh! Títo mu ju dokážu,“ riekol druhý. „Nebojte sa.“

Mr. Cruncherovu pozornosť upútal teraz vrátny, ktorý s listom v ruke šiel k Mr. Lorrymu. Mr. Lorry sedel pri stole medzi pánmi v parochňach, neďaleko pána s parochňou, obrancu obžalovaného, ktorý mal pred sebou hrbu papierov: a skoro oproti druhému pánovi s parochňou, ktorý mal obidve ruky vsunuté do vreciek a jeho pozornosť, koľko ráz sa na neho pozrel Mr. Cruncher, vždy bola sústredená na strop súdnej siene. Jerry musel niekoľko ráz zakašľať, trieť si bradu a dávať rukou znaky, kým ho zbadal Mr. Lorry, ktorý vstal, aby sa za ním obzrel, potom mu pokojne kynul a sadol si zase.

„Čo má tento s vecou do činenia?“ spýtal sa človek, s ktorým prv hovoril.

„Nech sa prepadnem, ak viem,“ riekol Jerry.

Vstup sudcu do siene a po ňom nasledujúci veľký ruch a zaujímanie miest prerušily rozhovor. Lavica obžalovaných okamžite stala sa stredom všeobecnej pozornosti. Dvaja žalárnici, ktorí pri nej stáli, sa vzdialili, priviedli obžalovaného a postavili ho pred súd.

Z prítomných každý, výjmuc pána v parochni, ktorý hľadel na strop, pozeral na neho. Výdychy všetkých, ktorí boli v sieni, valily sa k nemu, ako more, vietor, lebo oheň. Zpoza stĺpov a zo všetkých kútov zvedavé tváre zieraly na neho, chtiac ho vidieť. Tí, čo sa dostali do zadných radov, vstávali, aby ani vlas neušiel ich pozornosti; tí zase, čo stáli na prízemí siene, opreli sa rukami na plecia ľudí, ktorí boli pred nimi, aby si na vrub hockoho pomohli a mohli ho zazrieť — na prstoch, na ohradách temer na ničom stáli, aby ho mohli vidieť od hlavy až do päty. Medzi poslednými napadol Jerry, ktorý tam stál, ako živý kus špinármi opatreného múru na Newgate. Vydychoval ostrý zápach cestou vypitého piva, ktorý smiešaný s výparmi obecenstvom zažitého piva, ginu, čaju, kávy a všeličoho, prúdil k obžalovanému a srážal sa na veľkých oknách v podobe špinavej mlhy a kropají.

Predmetom pátravých a vzrušených pohľadov bol asi dvadsaťpäťročný, pekne urastený a driečny mladý gentleman s osmahlými lícami a tmavými očami. Mal oblečené jednoduché čierne alebo veľmi tmavohnedé šaty a jeho dlhé, čierne vlasy na tyle boly podviazané stuhou, viacej k vôli pohodliu ako k vôli okrase. Ako sa každé pohnutie duše výrazne prebíja cez obal tela, tak prenikla aj jeho bledosť, ktorú ospravedlňovalo jeho položenie, cez snedú pleť tváre, dokazujúc, že je duša silnejšia ako slnce. Ináče ovládal sa úplne, poklonil sa sudcom a stál pokojne.

Druh záujmu, s ktorým na neho dychtive hľadeli, nebol takým, že by bol slúžil ku cti ľudstvu. Keby ho nebola ohrožovala hrúza tak veľkého nebezpečenstva — keby bola bývala tá možnosť, že bude ušetrený čo priam len od jednej časti takejto hrúzy, — práve toľko by bol ztratil zo svojej príťažlivosti. Postava, ktorá mala byť tak hanebne rozkúskovaná, pútala; nesmrteľná bytosť, ktorá mala byť tak rozmasakrovaná a rozkmásaná, roznecovala vzrušenie. Rozliční diváci akoukoľvek gliedou potiahli svoj záujem, čo zdravilo od sily a rozličných spôsobov sebaklamu jeho pravou pohnútkou bola predsa len: krvežížnivosť.

V súdnej sieni zavládlo ticho! Charles Darnay vo včerajšej sebaobrane vyhlásil, že je nevinný v tom, z čoho je obvinený, akoby bol falošným zradcom nášho najjasnejššieho, vznešeného, vynikajúceho atď. panovníka, pána a kráľa, následkom toho, že pri rozličných príležitostiach, pod rozličnými zámienkami a rozličnými prostriedkami, Ludvikovi, kráľovi Francie, vo vojnách, vedených proti nášmu najjasnejšiemu, vznešenému, vynikajúcemu atď. panovníkovi, pánovi a kráľovi pomáhal; a síce tak, že sem a ta cestoval medzi dominiami spomenutého francúzskeho Ludvika a ošklivým, falošným, zradným a všakovak zlomyseľným spôsobom, menovanému francúzskemu Ludvikovi zradil, že náš najjasnejší, vznešený, vynikajúci atď. panovník, pán a kráľ, aké sily mieni vyzbrojiť a poslať do Kanady a Severnej Ameriky. Jerry, ktorému pri hromadení právnických výrazov na hlave čím ďalej tým väčšmi vlasy dupkom vstávaly, k svojmu hrozitánskemu uspokojeniu, toľko porozumel predsa, že toľko ráz spomenutý Charles Darney stojí pred ním a čaká na výrok, že jury bolo sprisahané a že pán hlavný štátny zástupca chystal sa rečniť.

Obžalovaný, ktorý bol a ktorý vedel, že bol už v duchu všetkých prítomných obesený, sťatý a rozštvrtený, nedal sa týmto položením zastrašiť a netváril sa teatrálne. Bol pokojný a pozorný; s vážnym záujmom sledoval zahajovací postup; a stál, dotýkajúc sa rukami drevenej dosky, ktorá bola pred ním, tak pokojne, že sa nehlo ani jedno steblo bylín, nimi bola posiata, celá súdna sieň totiž bola posiata bylinami a poprskaná octom, ako ochranným prostriedkom proti ovzdušiu a nákaze väzenia.

Nad hlavou väzňa bolo umiestnené zrkadlo, aby vrhalo na neho svetlo. Videly sa v ňom zástupy zlostníkov a zločincov, zmizli z jeho povrchu a aj z tejto zeme. Aké hejno strašidiel by sa preháňalo touto desnou dvoranou, keby to sklo mohlo vrhať zpät všetky tie tváre, ako more raz vydá svojich mrtvých. Mysľou obžalovaného mohla prelietnuť predstava o tom, koľkú hanebnosť a nízkosť ono odrážalo. Dosť na tom, že následkom zmenenia polohy uvedomil si, že na jeho tvár padá lúč svetla, pozrel nahor; a keď zbadal zrkadlo, zapýril sa a jeho pravá ruka odsotila byliny.

Stalo sa, že následkom tohoto pohybu obrátil sa v tú stranu súdnej siene, ktorá bola od neho na ľavo. V jednej úrovni s jeho očami, v rohu sudcovskej lavice sedely dve osoby, na ktorých náhle spočinul jeho zrak, pri čom sa natoľko zmenil výraz jeho tváre, že oči všetkých, ktorí ho pozorovali, obrátily sa teraz na nich.

Zbadali v nich jednu niečo viac ako dvadsať ročnú mladú dámu a pána, ktorý bol zrejme jej otcom; tento človek bol veľmi pozoruhodný zjav, mal cele biele vlasy, a jeho tvár mala akýsi neopísateľne hlboký výraz, ktorý nesvedčil o aktívnosti, ale o zadumanosti a o tom, že sa so sebou zapodieva. Tento výraz robil ho starým; ale keď zmizol — ako teraz, v okamihu, keď hovoril so svojou dcérou — zdal sa byť statným mužom, ktorý neprekročil vrcholný stupeň života.

Jeho dcéra sedela vedľa neho a jednou rukou ovinula jeho rameno a druhú pritisla naň. Privinula sa tesne k otcovi, lebo výjav ju predesil a ľutovala aj väzňa. Na jej čele sa zračil všetko pohlcujúci úžas a súcit, ktorý nevidel nič okrem nebezpečenstva, ktoré hrozilo obžalovanému. Tento bol tak zrejmý, mohutný a prirodzený, že diváci, ktorí nemali s väzňom ľútosť, boli ňou pohnutí, takže ozýval sa šepot: „Kto sú to?“

Posol Jerry, ktorý všetko pozoroval svojím spôsobom a v hlbokej zamyslenosti vycucľal hrdzu zo svojich prstov, vystrel krk, aby počul, kto sú. Okolo neho shluknutie sa zhustilo, tak že sa otázka dostala do uší najbližšieho súdneho zamestnanca a oveľa pomalšie prenikla odpoveď až do pozadia, napokon začul ju aj Jerry: Svedkovia.

„Pre ktorú stránku?“

„Proti nemu.“

„Proti ktorej stránke?“

„Proti obžalovanému.“

Sudca, ktorého oči zablúdily vo všeobecnom smere, zbadal sa zase, oprel sa o kreslo a pozrel pevným pohľadom na človeka, ktorého život bol v jeho rukách, keď vstal hlavný štátny zástupca, aby spletal povraz, brúsil paloš a vtĺkal klince do popravišťa. —

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Pôvodná publikácia

Hlava 1. O päť rokov

Hlava 2. Divadlo