Grave of Hummingbirds

Tato kniha vychází ve spolupráci s Amazon Publishing,

www.apub.com, a Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Copyright © Jennifer Skutelsky, 2016

Translation © Bronislava Grygová, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-322-2

JOTA / 2018

Věnováno Amber-Mae.

Všechno se točí kolem tebe.

JEDNA

Hluboko v Andské vysočině se Gregory Vásquez Moreno chystal na blížící se dny plné krvavého násilí. Každý den vítal s rostoucím odporem, ráno vstával unavený po dlouhých hodinách, které proležel ve tmě s otevřenýma očima. S tím, jak se blížil Den nezávislosti Pájara, zmocňovaly se ho obavy jako nějaká popínavá rostlina dusící svého hostitele, týdny před slavností se mu doslova vrývaly do srdce, které stále náleželo Nitě.

Gregory chtěl odtud nadobro zmizet a skoro se mu to podařilo, když ho otec poslal na Kubu studovat veterinu. V polovině studia se rozhodl pro humánní medicínu a po stáži se tam snažil zapustit kořeny. Otevřel si praxi v Havaně, ale Nita mu nakonec nedovolila z Pájara odejít. Zvlněná hornatá krajina, promáčená tam, kde se v údolích držel déšť a tající voda z ledovce, která v obdobích sucha proudila z vrcholků hor, mu prosakovala do kostí stejně neúnavně, jako se ji on snažil ze sebe vyždímat. A tak po letech boje mezi jeho potřebou držet se dál a Nitinou touhou se vrátit nakonec podlehl, koupil nějaké pozemky na vysočině a vrátil se s ní zpět.

Břehy jezera Ulloa lemovaly voňavé jalovce a mahagonové stromy a oni si postavili dům na mýtině s nádhernou vyhlídkou na vodní plochu. Na zdech z nepravidelných kamenů a nahrubo nařezaného dubového dřeva s hustými letokruhy, objeveného na opuštěném skladišti v jedné chátrající části města, ležela terakotová střecha a arkýřovými okny pronikalo dovnitř vzorkované světlo. Dům působil vlídně jako malířova modelka pečlivě naaranžovaná na staré sametové pohovce.

V posledních letech se pájarská vláda snažila vyrovnat státní dluh, a tak začala dotovat vývoz stavebního dřeva a masa. Dřevo se těžilo na stále větších a větších lesních plochách. Armáda a policie, ve snaze napravit v zahraničí image země, vypalovaly pásy úrodné země, aby zamezily pěstování plodin k výrobě omamných látek. Jednolitou krajinu s kdysi bujnou vegetací teď nahradily šedohnědé pařezy.

Sama Nita jako by byla obrazem hořké transformace Pájara. Ke konci její léčby se léky, které bojovaly s rakovinou, vzdaly a obrátily se proti ní. Přes vlasy jí začala prosvítat lebka. Gregory jí je zkracoval a zkracoval, až jednoho večera, poté, co jí četl ze Sta milostných sonetů Pabla Nerudy, ho požádala, aby jí hlavu vyholil. Vyhověl jí a pak zvedl strojek ke svému temeni.

Než jeho černé kudrny dopadly na podlahu vedle jejích, zatahala ho za ruku. „Ne,“ špitla a kalné oči jí plály. „Miluju tvoje vlasy. Nestříhej si je.“

„Už je to, moje lásko.“ Rychlým pohybem si strojkem na hlavě obratně vyholil pruh. „Vidíš? Pozdě.“

Když jim chomáče vlasů ležely u nohou, sedla si shrbeně na poklop záchodové mísy a zírala na tu hromadu rovných řídkých pramínků pohlcených v jeho tmavých kudrnách. Seděl na bobku a žduchal do ní jemně vyholenou hlavou tak dlouho, dokud se neusmála a nepředstírala, že do ní kouše.

„Jsme pořád tady,“ šeptal. „Oba jsme pořád ještě tady!“

Teď ležela pochovaná mezi dvěma svahy. Ten první vedl dolů od domu, druhý se zvedal směrem nahoru k dřevařské cestě. Nad hrobem se ochranitelsky skláněly tři tisy, sukovité věkem. Když ji chodil Gregory navštěvovat, pod nohama drtil tymián a otíral se o stříbřitě šedé listí pelyňku. Na vrcholu vzdáleného svahu nechal trávu divoce růst, protože Nita by si to tak přála. Část pozemků obdělával a pečoval o ně, jiným částem ponechal svobodu dělat, co se jim zlíbí. Když už byl svah příliš zarostlý, vodil tam na pastvu koně.

Gregory vzal z kuchyňské linky klíče, vyšel zadními dveřmi a přes dvůr vydlážděný kostkami přešel ke své ordinaci. Už týden sem nezavítal žádný pacient, právě dost času na to, aby nabral síly na zraněné a polomrtvé, kteří mu brzy klopýtavě přejdou přes práh. Z voliér obklopujících stodolu a kliniku na něj volali ptáci – někteří byli už zotavení a téměř připravení vrátit se zpět na svobodu pod klenbu deštného pralesa.

Když si všiml napolo otevřených dveří kliniky, zpomalil a zpozorněl. Kolem ucha mu prolétl lehký závan větru, a když panty dveří zaskřípaly, zastavil se. Někdo rozbil jednu z okenních tabulek vedle kliky!

Gregory znepokojeně strčil do dveří a nahlédl dovnitř, pak přešel místností ke skříni s léky, v níž držel pod zámkem barbituráty, benzodiazepiny, opiáty a kortizon. Dveře skříně byly násilím otevřeny. Když je zatáhl směrem k sobě, vypadly z rozbitých pantů. Jeho zásoby propofolu a morfia byly prakticky pryč. Při hledání zjistil i další ztráty: Zmizely také jehly a nitě, stříkačky a skalpel.

Na jeho pozemek mohl vniknout prakticky kdokoliv z návštěvníků sjíždějících se do sousední vesnice Colibrí na slavnost. Gregory se rozpačitě sklonil, aby zvedl skleničku, která spadla z police. Nevěděl o nikom, kdo by ho chtěl rozhněvat. Musel to být nejspíš někdo cizí.

DVĚ

Nedaleko Gregoryho domu se chlapec a jeho lama zastavili u těla anděla. Žena ležela na zádech, ruce překřížené na prsou, příliš upravená, než aby byla andělem padlým z nebe. Stuhy zažloutlé od nikotinu, uvázané do pravidelných mašliček, zdobily manžety a výstřih jejích bílých bavlněných šatů.

Chlapec měl na sobě černou bundu s kapucí a vybledlé džíny se znatelnými fleky od krve. Třesoucíma se rukama sklonil otcovu pušku a sedl si. Slzy se mu kutálely po vychrtlém obličeji, když vyndával výtisk El principito, který si předtím zastrčil do kalhot, kde tato ošuntělá knížka spočívala na jeho křížích. Otevřel ji a prstem obtahoval slova načmáraná přes titulní stranu: Alberto, budeš navždy můj.

Už dva dny anděla hlídal a nahlas mu předčítal z knihy. Přál si, aby se žena probrala a odlétla, ale teď už věděl, že se tak nestane.

Byla mrtvá a čtení ho omrzelo.

Lama měla vlnu potřísněnou červenými skvrnami, stála na svých dvouprstých nohou a chvěla se.

Bez varování vydal chlapec žalostný výkřik, hlasitý jako skučení větru. Překulil se na bok, objal se rukama a tiskl k sobě knihu.

Nakonec do něj zvíře netrpělivě šťouchlo.

Vysoko nad nimi kroužili ve stále se zužujících kruzích dva kondoři. Chlapci se zatím dařilo odhánět je od mrtvého těla, ale tušil, že se na ně brzy vrhnou.

Bude ji muset nechat jít.

Otřel si slzy, sebral pušku a vydal se směrem k vesnici.

Když skály ustoupily trsům divoké trávy, nechal lamu lamou a pospíchal za guvernérem.

***

Vesnice Colibrí těsně přiléhala k okraji srázu jako dobře udržovaný knírek. Rufo Merida Salazar jel spolu se dvěma muži náklaďákem výš do hor. Poháněla ho zvědavost. Ten chlapec se ho příliš bál, než aby si vymýšlel nějaké báchorky o tělech s křídly v horách. Krev na jeho šatech stačila k tomu, aby ho bral guvernér vážně, i když ten prosťáček přísahal, že je to krev pumy, která mu ukradla jehně.

Když se stezky zúžily a útesy začaly vypadat zrádně, Rufo zaparkoval. Dál bylo nutno jít po svých. Vedl ostatní cestou tam, kde se tabule čnějících útesů vyrovnávaly. Jeho zadýchaní muži se vlekli za ním a táhli nosítka z plachtoviny.

Guvernér ji spatřil první – zíral na záplavu černého peří okolo jejích zad a hlavy bez vlasů. Potlačil nápor nevolnosti, sklonil se a snažil se jí na krku nahmatat puls. Když nadzvedl jedno rameno a pak druhé, objevil těžké černobílé křídlo, které zašustilo a zašeptalo... Přísahal by, že zaslechl zaskřípání a zasténání. Stejně tak to mohl být vítr.

Mužům se dělalo zle od žaludku a drželi se raději zpátky.

Felipe, který měl jako strážník ve vesnici službu v době, když chlapec sestoupil z kopců, si sundal klobouk. Otřel si temeno hlavy rukávem košile a rozcuchal tak několik pramínků tmavých vlasů, které si každé ráno pečlivě česal. „Ten hoch nelhal,“ řekl a sevřel oběma rukama klobouk na hrudi. „Opravdu našel anděla. Tohle je špatné znamení. Hmm, Rufo, co si o tom myslíš?“

Guvernér vyplivl žvanec listí, který žvýkal. Směs koky a alkoholu udržovala občasnou hlodavou bolest v břiše v přijatelných mezích a dávala mu alespoň pocit malátného tepla. Teď se však chlad vrátil a s ním přišla i tupá bolest hlavy. Otřel si ústa hřbetem ruky a něco zabručel.

Felipe si udržoval odstup, ale sklonil se, aby ženu viděl lépe. „Připadá mi nějak povědomá, ne? Nezdá se ti? Nemohla by to být…?“ Netroufal si však vyslovit její jméno.

Pohřbili ji před rokem. Někteří z těch, kdo stáli nad jejím hrobem na Gregoryho pozemku, truchlili víc než ostatní. Nejméně dva muži otevřeně plakali. Ostatní možná taky, skrytě do svého piva.

Rufo zaklel a podřepl, aby si mohl prohlédnout její tvář. Nebyl člověkem, co věří na duchy nebo anděly, ale jeho skepse byla teď na vážkách. Něco v jeho zklamaném srdci – nějaké nespoutané místo plné naděje – mu našeptávalo, že by to mohla být... Nita.

„Zastřelili ji?“ ozval se Felipe. „Nebo snad uškrtili?“

Rufo ho ignoroval.

Tohle nebyl žádný anděl. Tělo pocházelo ze země, ne z nebes, i když někdo se moc snažil ta dvě místa smísit dohromady. Pod holínkama necítil guvernér nic než ty stejné chrupavky, dřeň a šlachy. Dějiny, které mu rostou pod nohama…

I když Rufo respektoval rituály stejně jako každý jiný, nenechal se jimi zaslepit. Víra a pověrčivost byly užitečné, protože potlačovaly chaos. Věděl lépe než většina ostatních, jak si zachovat jemnou rovnováhu mezi usmiřováním bohů svých předků a utišením náboženského zápalu otce Alfonsa. Ale popravdě vězel v rituálech až po uši.

Látka šatů odhalila kotníky příliš silné na to, aby patřily Nitě, a také mnohem větší chodidla. Guvernér si povšiml širokých boků, pasu a naopak ploché hrudi.

Nita byla mnohem štíhlejší. Škádlíval ji a nazýval Ptačí kůstka, i když se později trochu zakulatila. Když byli on a jeho kamarádi ještě mladí a bujní jako býci pasoucí se v horách, hrávala s nimi fotbal, jediná dívka z vesnice dost statečná na to, aby se jim postavila. Mrštná a v kondici a nebojácná, pro tu hru byla jako stvořená.

Rufo vstal. „Je to neznámá osoba.“ Jak jen se má zachovat? Mohl by se vrátit do vesnice, jako by ho nikdy nevolali? Ponechat ji ptákům napospas? Guvernér přemýšlel nad bezútěšnými vyhlídkami, které sotva dokázal jasně domyslet.

Už to má! Zavolá policii z Búha. Jejich jurisdikce jim umožňovala převzít vyšetřování, na které místní složky nestačily, a navíc byli vesničtí policisté v tomhle ročním období neustále opilí. Joaquin, strážník ve službě, zakopl, zrovna když našli tělo. Odklopýtal na okraj prudkého srázu a teď se ze všech sil snažil s topornýma nohama od sebe, aby neslétl do strže hlavou napřed.

Rufova podsaditého, sukovitého těla se zmocnila hysterie a vylétla z něj jako záchvat kašle. Když se sebral, viděl, jak na něho oba muži zírají. Plíce ho pálily. Mozek ho bolel. Měl chuť je vzít a praštit jim hlavami o sebe.

Nadešel vhodný čas na modlitbu. Zavřel oči, ale v žaludku mu bublalo, což rušilo jeho spojení s Bohem. Se kterým bohem, to si přesně nebyl jist. Držel své neukázněné myšlenky na uzdě, upravil si opasek pod měkkým břichem a znovu posoudil své možnosti.

Mohli by ji vzít do vesnice, kde by se novinka o prapodivné vraždě rychle rozšířila, ulice by zaplnil strach a panika a zkazilo by to slavnost. Rufo sice donutil chlapce, aby přísahal, že bude mlčet, ale ten hlupáček by klidně promluvil.

Nešlo o dílo Libertad a los Campesinos, komunistické gerilové organizace, která se nedávno vzdala pozemkové reformy a pustila se do nelegálního obchodování s drogami. S růstem cen kokainu na mezinárodním trhu s drogami nutili členové organizace chudé zemědělce z okolních vesnic, aby pěstovali koku, sami si při tom nacpali kapsy a financovali jejich zákopovou válku.

Ale ne tady. Ne v Colibrí. To Rufo zajistil.

Násilná smrt nebyla v Pájaru ničím neobvyklým. Sem a tam se našly mrtvoly, některé s polámanými kostmi. S chybějícíma rukama a nohama. Zpravodajská služba se chvástala tím, že nemá co skrývat. Ani Rufovi nebyla krutost cizí. Byl to muž, se kterým je třeba počítat, vypracoval se sám a byl nebojácný. Domácí spory a spory v komunitě řešil pevnou rukou a nebál se působit bolest, když bylo třeba. Díky němu byly dlažby a chodníky a robustní kamenné domy v Colibrí na hony vzdálené prachu, vepřovicím a slámě okolních vesnic, a když Gregory Vásquez Moreno získal grant na stavbu hydroelektrárny, zůstaly petrolej a nafta jen vzpomínkou na chudobnější minulost.

„Odneseme ji ke Gregorymu!“ rozhodl nakonec. „Vezměte ji na nosítka a pojďme.“ Stane se tak doktorovým problémem a on i jeho muži budou moci pokračovat v přípravách na slavnost. Tohle jasné řešení Rufovi nejprve uniklo jen díky alkoholu. Když Colibrí postihla nemoc či smrt, lidé samozřejmě volali Gregoryho.

Ale muži stáli nehybně, jako by jejich přihlouplé pohledy mohly poslat toto osudové znamení zpět do mlhy. Moc špatné. Nejjednodušší řešení bývá obvykle tím nejlepším, a tak nakonec Rufo zastrčil jeden konec nosítek pod tělo a překulil je na ně sám.

Křídla se roztáhla, lokty a zápěstí se dostaly do podivného úhlu, připomínajícího klouby nějaké vyřazené loutky.

Felipe a Joaquin začali při pohledu na plně rozložená, dva a půl metru dlouhá křídla kondora andského mumlat modlitby. Prosili bohy hor o odpuštění za zlovolné zničení jejich posla a pokračovali i dlouho poté, co se pokřižovali a zabalili tělo do přikrývky a vydali se na vrávoravý pochod dolů ke Gregoryho domu.

TŘI

Gregory vzal satelitní telefon. Chystal se obejít Rufa a nahlásit vloupání přímo policii v Búhu, hlavním městě Pájara. Když domem otřáslo bušení na vchodové dveře, upustil telefon a narazil bokem do rohu stolu.

„Kruci!“ zavrčel. „Kdo to zase otravuje?“

Otevřel dveře, připravený vyplísnit toho, kdo tak buší. Spatřil tři muže, mezi nimi guvernéra, a slova mu zůstala trčet v krku.

„Gregory,“ spustil Rufo. „Něco tu pro vás máme.“

Felipe a Joaquin pomalu ustoupili stranou, aby se Gregory mohl podívat, co leží na dlažbě.

Udělal krok vpřed. „Co je to? Co se stalo?“

Nikdo neodpovídal. Muži se v chladném vzduchu potili, Joaquin byl bledý a Felipe muchlal v rukou klobouk.

Gregory rychle seběhl po schodech k prahu a poklekl. Cítil smrt, její nehybnou a hustou vůni. Naklonil se a nadzvedl okraj deky pokrývající něco, co vypadalo jako tělo.

Jako opařený upustil deku a zíral na tu postavu. Srdce mu mohlo z hrudi vyskočit, bušilo o jeho žebra a cítil je až v nohou. Chvíli váhal, pak se ohnul, opřel se rukama o stehna, aby neupadl, a potom se narovnal.

Rufo ho bedlivě sledoval.

„Co to proboha je?“ zašeptal Gregory.

„Myslíte kdo. Nevíme. Našli jsme ji kousek odtud.“

Gregory znovu poklekl vedle těla a stáhl z něj deku. Zíral na ženu, která mu byla tolik povědomá... Nějak jí přidělali křídla. Hlavou mu projela šílená myšlenka, že někdo ukradl Nitu z hrobu a vrátil mu ji takto absurdně změněnou.

„Znáte ji?“ zeptal se Rufo.

Ano, v té směsi šoku a poznání, naděje a rozhořčení, ano, znal ji. Ale ne, samozřejmě, že ji nezná. „Jen jí je tolik podobná…“ Roztřesenou rukou si projel ve vlasech. „Je mrtvá.“

„Víme, že je mrtvá,“ vyštěkl Rufo.

„Kde jste ji našli?“

„Na jednom z těch svahů. Kde jste byl, Gregory, celé dopoledne?“ Rufo přimhouřil oči, ztišil hlas a ukázal směrem k domu. „Tady a úplně sám? Nikdo vás nenavštívil?“

Ten tichý náznak přenesl Gregoryho myšlenky od Nity a okamžitě jej vrátil zpět do reality. Guvernérovo podezření potlačilo jakýkoli záměr, který snad měl, zmínit se o krádeži na klinice.

„Vy mě obviňujete?“ Gregory pomalu vstal. „Z tohohle?“

Muži rozpačitě přešlapovali, vnímali bojovné jiskření mezi guvernérem a lékařem.

Rufo, který upřeně zíral Gregorymu do tváře, sklopil oči a pokýval hlavou, jako by byla jeho otázka zodpovězena. „Našli jsme ji hned u dřevařské cesty. Vaším úkolem je zjistit, jak zemřela. Možná to ani není naše věc. Není z vesnice.“

„Kde přesně jste ji našli?“ opakoval Gregory. Ledový vzduch a skály snížily její teplotu a uchovávaly ji v chladu. Nebyly tu žádné známky posmrtné ztuhlosti – teplota vysokých svahů mohla pozdržet její nástup a rozšíření. Možná zemřela již před několika dny.

„Ani ne půl míle odtud, kousek od cesty.“ Rufo zkřížil ruce na prsou. „Byla uložena takhle. Pečlivě. Bylo to uctivé.“

„Musíte zavolat policii.“

Guvernér mlčel.

„Sebrali jste nějaké důkazy, než jste ji sem přinesli?“ zeptal se Gregory. „Tak udělali jste to?“

„Zůstane tady u vás, Gregory,“ zavelel Rufo. „Jestli chcete, ukážeme vám místo, kde jsme ji našli, a můžete se rozhlídnout okolo. Ale později. Teď je vaše. Takže se pusťte do práce, sepište zprávu a my si pak přijdeme vyzvednout tělo.“ Otočil se k odchodu.

„Počkejte!“ zvolal Gregory. „Prosím, Rufo, mějte slitování. Nemůžu přece...“

„Jste jediný, kdo to může udělat,“ odpověděl Rufo. „Zbavte se minulosti. Všichni jsme si všimli podoby s Nitou, ale lituji. Potřebujeme vás. Nikdo jiný tady není.“

„Nemohu ji tu mít déle než pár dní. Musí ji identifikovat, musí se uvědomit její rodina.“

Rufo neodpověděl.

Gregory věděl, že bude těžká. „Sám ji nezvednu. Pokud si tedy nepřejete, abych pitvu provedl rovnou tady.“

A tak muži zvedli společně nosítka a odnesli tělo na kliniku. Položili je na ocelový stůl a málem upadli jeden přes druhého, jak rychle se snažili zmizet.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

JEDNA

DVĚ

TŘI