Simon Critchley

Poznámky k samovražde

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Simon Critchley, 2015

All rights reserved

Translation © Peter Tkačenko

Cover Art © Pavlína Morháčová

ISBN 978-80-89916-42-9

Publikáciu z verejných zdrojov podporil

Naozaj všetci raz pomrieme?

Všetci naozaj pomrieme raz.

Raz naozaj pomrieme všetci.

Pomrieme raz všetci naozaj.

Epitaf na náhrobnom kameni na cintoríne Cunwallow

v anglickom Cornwalle

I

Táto kniha nie je list na rozlúčku.

Édouard Levé sa v roku 2007 obesil vo svojom byte desať dní po tom, čo vydavateľovi odovzdal rukopis svojej knihy Samovražda. Mal 42 rokov. Jean Améry sa predávkoval liekmi na spanie dva roky po vydaní svojej knihy O samovražde v roku 1976. Mal 65 rokov. Albert Camus zomrel pri automobilovej nehode v roku 1960, približne 18 rokov po tom, čo v Mýte o Sizyfovi otvoril a vyriešil – alebo si to aspoň myslel – otázku samovraždy. Údajne svojho času povedal, že zomrieť pri automobilovej nehode je najabsurdnejšia zo všetkých smrtí. Absurditu jeho skonu podčiarkuje skutočnosť, že mal vo vrecku neoznačený lístok na vlak. Mal 46 rokov.

Aj za cenu, že čitateľa sklamem, mi hneď na úvod dovoľte povedať, že nemám v úmysle siahnuť si na život… aspoň zatiaľ. Nepridám sa ani k zástupom tých, čo hlasno vystupujú proti samovražde a tvrdia, že vziať si život je nezodpovedné a sebecké, ba hanebné a zbabelé, a že človek musí žiť za akúkoľvek cenu. Podľa môjho názoru nie je samovražda právnym ani morálnym prehreškom a nemala by sa tak vnímať. Na tomto mieste sa usilujem pochopiť tento fenomén ako samotný akt, čo mu predchádza a čo po ňom nasleduje. Chcem hodnotiť samovraždu z pohľadu tých, ktorí sa odhodlali ku skoku na druhý breh alebo k tomu boli blízko – dokonca môžeme dospieť k poznatku, že ľudí z nás robí schopnosť vykonať ten skok. Chystám sa preskúmať samovraždu starostlivo a dôkladne, azda aj trochu chladne, bez vynášania okamžitých súdov a nástojenia na morálnych princípoch, ako je právo na život či na smrť. Samovražde sa musíme dlho a sústredene zadívať do tváre, zistiť, aké má znaky, profil, aké zdedené črty a vrásky na nej spozorujeme. Pri dôkladnom skúmaní azda zbadáme, že sa na nás pozerá náš vlastný skreslený odraz.

V Mýte o Sizyfovi Albert Camus – bez ohľadu na to, aká je jeho odpoveď – kladie správnu otázku. Posúdiť, či život stojí alebo nestojí za to, aby sme ho žili, znamená zodpovedať základnú filozofickú otázku: máme žiť, či zomrieť? Byť, či nebyť? Ako čoskoro uvidíme, právny a morálny rámec dodnes formujúci naše myslenie a posudzovanie samovraždy je rukojemníkom kresťanskej metafyziky, ktorá považuje život za dar od Boha. Vziať si život je preto nesprávne, hoci Písmo samovraždu nikde výslovne nezakazuje (a, samozrejme, Kristovo ukrižovanie možno interpretovať ako kvázisamovražedný čin). Kresťanskí teológovia preto hlásajú, že keď si človek siahne na život, ujíma sa moci nad vlastným bytím, tá však prináleží výlučne Bohu. Samovražda je teda hriechom.

Tento teologický koncept od devätnásteho storočia nahrádza vzostup psychiatrie, ktorá už samovraždu nepovažuje za hriech, ale vníma ju ako mentálnu poruchu, a tú treba odstrániť. Práve takto k samovražde zväčša pristupujeme: bez rozpakov (a nie mylne) o samovražednej depresii hovoríme ako o chorobe, ktorú najlepšie vyliečime kombináciou chemických látok – povedzme lítia – a psychoterapie. Implicitné morálne odsúdenie samovraždy odvodené od kresťanskej teológie však zostáva neporušené a platné. Aj po nahradení úlohy Boha spoločnosťou či štátom, dokonca aj po dekriminalizovaní samovraždy, ako to na Západe pozorujeme v poslednom polstoročí, ju stále považujeme za isté zlyhanie, na ktoré reagujeme s rozpakmi. Myslíme si, hoci často nám nie je jasné prečo, že samovražda je smutná či nesprávna. A odhliadnuc od znôšky otrepaných fráz, nevieme, čo povedať.

Na otvorenú debatu o samovražde nám chýba slovník, pretože téma je pre nás náročná, je hlboko znepokojujúca a zároveň istým príšerným spôsobom príťažlivá. Keď niekto ukončí vlastný život, či už je to priateľ, príbuzný, dokonca aj celebrita, s ktorou sa dokážeme identifikovať – spomeňte si na zmätené reakcie na nedávnu smrť Robina Williamsa či Philipa Seymoura (hoci sa obávam, že podobné príbehy by sme našli v ktoromkoľvek roku) –, zvyčajne nasleduje jeden z dvoch typov reakcií. Buď si pomyslíme, že boli blázniví, sebeckí a nezodpovední, alebo si povieme, že ich čin zapríčinili faktory, ktoré sa im vymkli z rúk (ťažká depresia, chronická závislosť a podobne). Inými slovami, ak sa slobodne rozhodli siahnuť si na život, implicitne ich odsudzujeme; na druhej strane, ak usúdime, že ich čin ovplyvnili neovládateľné behaviorálne faktory, ako depresia, oberáme ich o slobodu.

V protiklade k tejto tendencii chcem vytvoriť priestor na zmýšľanie o samovražde ako o slobodnom akte, ktorý by sme nemali morálne stigmatizovať a mlčky odsudzovať. Samovraždu je nutné pochopiť a táto téma si zúfalo vyžaduje zrelšiu, veľkorysejšiu a rozvážnejšiu debatu. Diskusii o samovražde až pričasto dominuje hnev. K akémukoľvek pokusu o debatu o samovražde pristupujú pozostalí partneri, rodiny a priatelia človeka, ktorý si vzal život, s pochopiteľným hnevom. Musíme sa však na ňu podujať. Musíme hovoriť.

Spolu s hnevom pozostalých sa musíme konfrontovať aj s vlastnými protichodnými reakciami na samovraždu. Na jednej strane nás tá hrôza, keď si niekto blízky siahol na život, omráči a oberá nás o slová. Azda si popod nos šomreme: „Ako to len mohol spraviť?“ „Čo asi prežíva jeho manželka? Len si odskočila nakúpiť, však?“ „Boli vtedy deti doma?“ „Ako presne sa obesil v kancelárii?“ Hoci si v duchu kladieme tieto otázky, nie je nám jasné, prečo to vlastne robíme. Hľadáme nejaké vysvetlenie, ospravedlnenie, nejakú okolnosť, ktorou by sme sa odlíšili od človeka, čo sa zabil? Cítime sa vďaka tomu lepšie? A ak áno, mali by sme sa?

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

I