Neobyčajné dobrodružstvá

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.vydavatelstvoplus.sk

www.albatrosmedia.sk

Daniel Wallace

Neobyčajné dobrodružstvá – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Od istého bodu neexistuje možnosť návratu.

Ten bod treba dosiahnuť.

FRANZ KAFKA

PRVÝ DEŇ

1

Tú správu mu zatelefonovala krátko po večeri zástupkyňa agentúry Neobyčajné dobrodružstvá. Bol podvečer ôsmeho apríla, slnko sa práve schovalo za obytný dom C, krátko po tom, čo zvyšné oranžové svetlo zbledlo a rozptýlilo sa ako žĺtok rozbitého vajíčka.

„Volám pána Edsela... Bronfmana?“ povedala nejaká žena, akoby to bola otázka. „Nie som si istá, či to mám dobre.“ Jej hlas znel unavene, trošku otrávene, možno ju dráždilo už len samotné meno. „Je to Bronfman alebo... Branfmon.“

„Tu je Edsel Bronfman,“ ozval sa Edsel Bronfman váhavo, akoby v skutočnosti nemusel byť Edsel Bronfman alebo to pripúšťal až pod nátlakom. Čakal na ženinu odpoveď, zdalo sa mu, že čas plynie veľmi pomaly, a on sa obrňoval proti tomu, z čoho sa zaručene vykľuje zlá správa. Niečo sa stalo jeho mame alebo ho vyhodili z práce, alebo to bude jeho lekár, u ktorého bol minulý týždeň na preventívnej prehliadke a ktorý mu povedal, že je v poriadku, všetko je v poriadku – v poriadku! –, ale možno dostal výsledky jeho krvných testov a zrazu zistil, že niečo je veľmi, veľmi zlé. „Máte tridsaťštyri rokov,“ oznámi mu lekár. „Muselo to prísť. Máte šťastie, že ste s takou chorobou žili tak dlho.“ Bronfmanova schopnosť predvídať za každých okolností najhorší možný scenár bola zručnosť, ktorú trénoval už od detstva. Dosiahol v tom obdivuhodné výsledky.

No nebolo to nič z toho. V pozadí počul tlmenú kakofóniu iných hlasov, mužov a žien, švitoriacich alebo monotónne mrmlúcich. Na ceste popri jeho obytnom dome sa prehnal nákladiak s takým rachotom, až ho myklo. No takmer si na to zvykol. Alebo aspoň si to nahováral.

Po chvíli sa ozvala znovu.

„Som Carla D’Angelová, pán Bronfman, operátorka šesť jeden dva jeden sedem, a volám vám z agentúry Neobyčajné dobrodružstvá. Tento rozhovor môže byť nahrávaný z dôvodov školenia a skúšania kvality. Dúfam, že vás neruším, pretože mám pre vás dobrú správu, pán Bronfman.“

To ho zaskočilo. Nevedel si spomenúť, či mu to už niekedy niekto povedal.

„Dobrú správu?“

„Vynikajúcu! Vyhrali ste!“

Výkričník na konci vety bol trošku silený, ale v podstate uveriteľný. Carla mala prefajčený hlas, chrapľavý a na ženu hlboký. Trochu mu to pripomenulo matku, ktorej hlas znel – zásluhou jednej škatuľky cigariet denne – podobne. V pauze medzi prijatím správy o výhre a časom, ktorý potreboval na vstrebanie tejto informácie, Edsel Bronfman počul tri alebo štyri hlasy, ktoré opakovali ako ozvena: Vyhrali ste! Vyhrali ste! Vyhrali ste!

„Čo som vyhral?“ zisťoval. „Ako? Nie som si istý, čo tým myslíte.“

„Áno,“ odvetila, hoci tým vlastne neodpovedala na jeho otázky ani na jeho zmätok. Znelo to, akoby čítala zo scenára. „Vyhrali ste víkendový pobyt v Destine na Floride vďaka láskavej ponuke dovolenkového rezortu Sandscapes. Získali ste bezplatné ubytovanie na víkend, úplne zadarmo. Sú v tom zahrnuté aj kontinentálne raňajky, ktoré taktiež neplatíte. Jediné, čo od vás za to očakávame, je účasť na krátkej hodinovej prezentácii o Sandscapes a krásach Destinu na Floride. Je to váš vysnívaný dovolenkový raj, kam sa budete môcť často vracať, pán Branfman. Chceme, aby sa Destin stal vašou vyvolenou destináciou, aby ste mohli na vlastné oči zažiť dokonalú výnimočnosť a luxus rezortu Sandscapes. Je to niečo mimoriadne, to vám môžeme zaručiť, a bude to úžasné dobrodružstvo. Preto sa nazývame Neobyčajné dobrodružstvá.“ Hlboko a smutne sa nadýchla.

„Ešte stále nechápem,“ povedal. „Ako som to vyhral?“

Odvrátil sa od zapadajúceho slnka a prešiel do kuchyne. Na malom drevenom stolíku, kláštorne jednoduchom, stuhlo posledných pár nitiek špagiet s červenou omáčkou do lepkavej polokonzistentnej hmoty, podobnej plastovým replikám jedla, ktoré vystavujú pred niektorými reštauráciami. Škatuľa ovsených vločiek Cheerios, vrecúško predvarenej ryže a televízny program ležali na linke pri sporáku.

„Ako?“

„Áno. Presne ako.“

Bronfman nebol ani taký upodozrievavý, skôr bol v stave zvedavej nedôvery. Nikdy v živote nič nevyhral, ani jedinký raz za tridsaťštyri rokov svojho života. Je však pravda, že sa nikdy naozaj nepokúsil nič vyhrať.

„Ešte nikdy ste nevhodili svoju vizitku do jedného z tých reklamných pohárov?“ spýtala sa ho. Prvýkrát znela ako skutočná osoba. „Majú ich v reštauráciách, bufetoch, baroch a tak ďalej.“

„Neviem,“ odpovedal. „Možno som vhodil.“ Možné to bolo. Raz. V lahôdkach, ktoré navštevoval raz či dvakrát do mesiaca. Hodil tam vizitku do pohára. To sa skutočne mohlo stať.

Napriek vážnym pochybnostiam to Bronfmana vyviedlo z miery.

„Chcete povedať, že spomedzi všetkých tých vizitiek, ktoré ľudia vhodili do jedného z tých pohárov, vytiahli práve moju vizitku? Spomedzi všetkých ostatných?“

„Áno, vytiahli práve vašu vizitku,“ pritakala.

„Fíha,“ začudoval sa. Konečne mu to dochádzalo: niečo vyhral, dostane niečo zadarmo, niečo, čo dosiahol len tým, že jednoducho žije. „To je úžasné.“

„Chápem vás,“ dodala. „Je to ako splnený sen, však?“ Nepočul ju zasmiať sa? Nie. No možno aj. Možno by sa mala smiať. Pretože aj keď dobre vedel, že ide o cenu, ktorú mohol vyhrať hocikto, a že to v skutočnosti nemalo s ním nič spoločné, nebolo to dôležité. Mohli vybrať inú vizitku. Aj v prípadoch ako tento ste mohli prehrať, ale on neprehral. On vyhral! Životy ľudí ovplyvňujú náhodné telefonáty, hromadné nevyžiadané maily, letáky doručované do kuchynky na pracovisku a nevkusné, krikľavé reklamy popri ceste. Býval tam, kde býval, v King’s Manor, vďaka vyvolávacej cene sľubujúcej prvý mesiac zadarmo! King’s Manor nebol ten najbezpečnejší obytný komplex v Birminghame: hovorilo sa o ohavných udalostiach, ktoré sa stali v tejto štvrti. Nebola ani tichá. Hneď povedľa viedla malá diaľnica a asi o sto metrov ďalej bol psí útulok a jeho obyvatelia vedeli čertovsky dobre štekať, niekedy veľmi dlho do noci. No aj tak, nezobrali by ste mesiac zadarmo? Teraz sa vytešoval z prvého bezplatného mesiaca a niekoľkokrát denne si to pripomínal, hlavne vtedy, keď okolo frčali kamióny: Bývam tu úplne zadarmo! Veľká časť jeho pošty bola adresovaná terajšiemu obyvateľovi alebo nájomníkovi, ale mohlo to byť rovno adresované jemu, pretože on bol obyvateľ a využíval tieto letáky, akoby mu boli adresované osobne. Tešil sa z toho, že dostáva poštu a môže ňou prechádzať. Špeciálnymi ponukami sa to len tak hmýrilo.

„Takže,“ ozval sa Bronfman. „Takže jediné, čo mám urobiť, je dostaviť sa do dovolenkového rezortu Sandscapes v Destine na Floride a zúčastniť sa na hodinovej prezentácii – bez akýchkoľvek ďalších podmienok?“

Mal pocit, že sa to musí spýtať, pretože vždy boli ďalšie podmienky. No Carla D’Angelová ho ubezpečila: okrem krátkej prezentácie, ktorú mu už spomenula, nemá nijaké záväzky.

„Bude to bonbónik,“ dodala.

„Vyzerá to tak.“

„Destin je nádherný. Vy a vaša spoločníčka...“

„Počkať,“ prerušil ju. „Počkať. Aká spoločníčka?“

„Výhra platí pre dve osoby: pre vás a vašu spoločníčku. Manželku, priateľku... priateľa – veď viete, hocikoho takého.“

„Ale ja nemám spoločníčku,“ namietol.

Bronfman si uvedomil odmlku na Carlinom konci linky a v pozadí vzdialený ženský hlas povedal: „Blahoželáme!“ Carla sa ozvala: „Bolo to napísané na tom pohári, pán Bronfman. Ponuka platí pre vás a jednu spoločníčku. Musíte mať spoločníčku.“

„Prečo? Prečo spoločníčku? Tomu nerozumiem.“

„Vlastne ani neviem.“ Svojimi otravnými otázkami jej už začínal liezť na nervy. Chcela to už mať za sebou, ísť domov, pozrieť si telku, spať. „Ja tu len vybavujem telefonáty. Neurčujem pravidlá. Nejako to súvisí s predajom. Jednoducho je väčšia pravdepodobnosť, že si apartmán v dovolenkovom rezorte kúpi partnerská dvojica ako jednotlivec.“

„Nuž,“ povedal a vzdychol si, „ale to je podmienka. Rozhodne je to podmienka.“

„Ako prosím?“

„Viaže sa k tomu podmienka. Tvrdili ste, že sa k tomu neviažu nijaké podmienky.“

„Bolo to napísané na tom pohári. Čierne na bielom. Podmienky sú neviditeľné. Takže tam v podstate nie sú žiadne podmienky.“

„A čo ešte? Musím mať meter osemdesiatdva a kučeravé blond vlasy?“

Bronfman bol meter stosedemdesiatsedem centimetrov vysoký a mal rovné riedke hnedé vlasy, na ľavej strane rozdelené pútcom, ktoré si česal štýlom pripomínajúcim rebrovitú štruktúru lastúry.

„Nie,“ odvetila a aj si vzdychla. „Ale je tu...“

„Čo?“

„Ešte iná vec. Výhercovia si musia prevziať cenu do istého termínu. Vo vašom prípade to bude musieť byť do dvadsiateho šiesteho júna. Dvadsiateho siedmeho júna platnosť výhry prepadne.“

„Carla,“ povedal mierne rozčúlene, čo bol najvyšší stupeň podráždenia, aký kedy dosiahol. „Prepáčte, ale to mi pripadá ako ďalšia podmienka.“

„Bolo to napísané na tom pohári, pán Bronfman. Neviem, čo vám mám na to povedať. Musíte mať spoločníčku a ponuku musíte využiť – počkajte, spočítam to – do sedemdesiatich deviatich dní. Tak to je.“

Takmer ju počul premýšľať. Keď opäť prehovorila, hlas mala o čosi mäkší. „Nemáte niekoho, koho by ste mohli vziať?“

„Ďakujem, že sa pýtate,“ odvetil. „Ale nie, nemám.“ Keď si uvedomil tento fakt – jeho krutú a nepopierateľnú pravdivosť –, trochu ním myklo. Veľmi rád by bol mal spoločníčku, no jeho túžba po nej pokrivkávala v intenzite za jeho úsilím nejakú si zadovážiť. Nikdy si poriadne nevyrazil von, aby si našiel dievča – ako by povedala jeho mama –, nech už to von znamenalo kdekoľvek. Akoby mal nohy uväznené v betónových topánkach. „Nie, momentálne nikoho nemám. Nikoho, s kým by som sa cítil príjemne v apartmáne na pláži. Celý víkend. To je dosť vážna vec.“

„Máte pravdu,“ pritakala Carla. „Predsa so sebou nezoberiete hocikoho. Na druhej strane by ste to mohli pokladať za vhodnú príležitosť niekoho poriadne spoznať, skôr než sa odhodláte na ďalší veľký krok.“

„To je dobrý nápad,“ povedal a predstieral, že nad tým uvažuje. No v skutočnosti neexistoval nikto, s kým by bol Bronfman urobil čo len malý krôčik k zblíženiu, ani dávno, ani nedávno, vlastne, keď sa to tak vezme, nikdy. Dokonca nebol nikto, koho by mohol najprv vziať do úvahy a potom zamietnuť, samozrejme, ak nerátal vlastnú matku. Na ďalší deň bude mať narodeniny a toto by bol pre ňu perfektný darček. To však nebol typ spoločníčky, ktorú mala na mysli agentúra Neobyčajné dobrodružstvá; to vedel ešte aj Bronfman. Chceli, aby vzal so sebou romantickú spoločníčku, ale on takú nemal. Pred štyrmi rokmi mal rande so ženou menom Cheryl Jonesová, dvakrát – prvýkrát šli spolu na večeru a druhýkrát na koncert bluegrassovej kapely v Jeffersonovom parku. Počas koncertu jej doštípali nohy blchy piesočné a to znamenalo koniec čohokoľvek, čo sa mohlo medzi nimi rozvinúť. A pred troma rokmi mal rande so sestrou Mika McFeeho, ktorý pracoval v oddelení pohľadávok. Volala sa Courtney. Mala taký účes, aký Bronfman nosil v tretej triede základnej školy: taký krátky, že ste jej mohli vidieť všetky hrbole na hlave, navyše kostrbato ostrihaný. Dohodli sa, že pôjdu na večeru a do kina, ale už pri predkrme pozostávajúcom z garnátového koktailu dostala otravu jedlom a musela ísť domov. Poznali sa len niekoľko hodín, ale Bronfman to rátal ako rande. Odvtedy nebol na žiadnom naozajstnom rande, skôr na kadejakých akciách s veľkými skupinami kolegov z práce, kde boli sčasti popárené dvojice alebo sólo muži a ženy splývajúci do veľkej protoplazmatickej masy.

Pre nedostatočne socializovaných dospelých je ťažké stretnúť nových ľudí; čítal o tom akýsi článok. Vedel, že na takéto záležitosti existujú aplikácie a webové stránky, kde si ľudia v podstate robia reklamu sami na seba ako na autá alebo sedačky, pri ktorej pravdepodobne vychádzajú z fiktívneho sebahodnotenia. No ešte predtým by sa musel otvoriť amorfnému digitálnemu svetu: absolútne mu nedôveroval. Bronfman sa v dvadsiatom prvom storočí cítil nepatrične ako vegetarián žijúci na prasacej farme. K šťastiu by mu úplne postačilo len niekoľko moderných výdobytkov spríjemňujúcich život – auto, elektrina a teplá voda. Nevlastnil smartfón, ba ani domáci počítač, jeden mal v práci a ten mu bohato stačil. Počítač bol preňho pracovný nástroj, nie životný štýl. Jeho život bol jednoduchý: mal svoju prácu, svoj byt a matku. Jeho svet sa skladal z troch bodov trojuholníka: od bodu A do bodu B a do bodu C. Celá jeho existencia sa dala charakterizovať prvými tromi písmenami abecedy.

Bronfman pocítil teplý závan pripomínajúci chuchvalec vzduchu zo sušičky. Popri dome sa prehnal gang motocyklistov. Počul Carlin dych. Dávala mu k dispozícii všetok čas na svete. No on mal zovreté hrdlo, akoby dýchal cez ponožku, a prsty zvierajúce telefón sa mu trochu triasli.

Carla D’Angelová, operátorka 61217, prerušila ťažkomyseľné ticho. Keď prehovorila, bolo to pošepky: „A nemohli by ste to trochu zakamuflovať?“

„Zakamuflovať?“

„Povedať, že niekoho máte, aj keď nemáte? Potom, keď nadíde čas, aby ste sa vybrali do toho rezortu, dorazili by ste tam sám a povedali by ste, že vaša žena ochorela alebo niečo podobné?“

„Och, nie,“ namietol. „To neurobím. Ja nekamuflujem.“

„Nuž, to je dobrá vlastnosť.“

„Ďakujem.“

Carla D’Angelová sa veľmi zhlboka nadýchla a vydýchla rovno do slúchadla. Bola unavená. Hlasy ostatných ľudí, ktorí s ňou boli v miestnosti, sa vystupňovali do prenikavého crescenda. Bolo jasné, že musí vybaviť ďalšie telefonáty, spojiť sa s ďalšími výhercami. No ona zotrvávala v tomto hovore s ním. Bolo to od nej milé. Bronfmanovi vôbec neprekážala jej pozornosť.

„Takže,“ pokračovala. „Čo poviete, pán Bronfman? Víkend na pláži znie veľmi lákavo, však?“

„Čo si myslíte vy? Podľa mňa to znie veľmi dobre. Svojím spôsobom. Ale myslím, že to nemôžem prijať,“ vyhlásil. „Znie to dobre, vynikajúco, dokonca mimoriadne lákavo, ale požiadavky, ktoré ste spomenuli, ma vylučujú. To je celkom jasné.“

„Nie nevyhnutne,“ namietla.

„Nie,“ odporoval jej. „Naopak, nevyhnutne.“

„Pán Bronfman? Haló?“ Spojenie zoslablo. Praskalo, šušťalo, prskalo a iskrilo. Zdalo sa, že Carla D’Angelová sa mu prihovára z plechovky na opačnej strane zemegule alebo z vesmíru. Musel veľmi pozorne načúvať. Navyše šepkala, čo všetko ešte sťažovalo.

„Chcem tým povedať, že máte sedemdesiatdeväť dní, pán Bronfman. Za ten čas sa môže všeličo stať. Sú to takmer tri celé mesiace! Pripadáte mi ako milý muž. Ženy majú rady milých mužov. Aj ja. Verte mi, väčšina mužov nie je milá. Väčšina mužov kamufluje, mierne povedané. A ktovie? Možno ani nebudete potrebovať taký dlhý čas. Život sa môže zmeniť za jediný deň, Edsel, môže sa zmeniť za kratučký okamih. Musíte byť otvorený voči životu. Postavte sa čelom svojim najväčším obavám. Objavte, čo znamená žiť na tomto svete.“ Jej slová mu príjemne bublali v duši. „Pozrite sa na to z inej strany: Čo ak to nie sú podmienky, ktoré sme spojili s touto úžasnou ponukou? Možno je to záchranné lano. Niečo, čoho sa musíte chytiť.“

Odmlčala sa, aby svojim slovám nechala čas zapôsobiť. Po chvíli sa spojenie obnovilo. Linka zaprskala ako mokrá zápalná šnúra na starej petarde a potom bolo všetko zreteľné. Znovu počul prenikavé hlasy ostatných operátorov. Čudné. Možno si vyšla von na cigaretu.

„Ale,“ podotkla, „ak sa vám nezdá, že by ste mali o to záujem, alebo tam nechcete ísť, pochopím to. Je však pravda, Edsel...“

Nikto ho nevolal Edsel. Prečo ho volá Edsel?

„... a nerada to hovorím takto z mosta doprosta, ale v pohári je veľmi veľa ďalších vizitiek.“

Teraz už bolo jasne vidieť, že chce čo najskôr ukončiť rozhovor, aby o ňom mohla porozprávať svojim kolegom operátorom. Počujte, tento chlapík, ten Bronfman, mi dal teda zabrať. Nepochybne robila na províziu. No jej slová mu nedali pokoj: Čo ak to nie sú podmienky? Možno je to záchranné lano. Znelo to ako čosi dôležité. Znelo to ako cenná informácia, niečo, čo Carla D’Angelová nehovorila každému.

Vydržala s ním v spoločnom tichu, kde ich spájal zázrak telefonovania, ktorému Bronfman ani vzdialene nerozumel.

Bol vnorený do tejto chvíle – takej tichej, akoby bol pod vodou. Jeho byt, malý a jednoduchý ako motelová izba medzi štátmi s nízkou cenou, samé syntetické drevo, bledozelený koberec – pôsobil mĺkvo, pokojne, očakávajúco. Psy v útulku prestali brechať. Dokonca ani jeho suseda, ktorý sa vyznačoval produkciou zvukov v rušivo vysokých tónoch – hudba, krik, smiech, záhadné zvuky rozbíjania – nebolo vôbec počuť. Celý frenetický komplex, v ktorom býval, bol netypicky pokojný.

„V poriadku,“ povedal. Vypadlo mu to z úst ako práve vytrhnutý zlý zub: bolelo to, ale muselo sa to stať. Musel to vysloviť. Musel to zo seba dostať, aj keď mu nedávalo zmysel, že to povie. Bolo to cvičenie dôvery s jeho vlastným životom.

„V poriadku?“ Zdalo sa, že je rovnako šokovaná ako on. „Ste si tým istý?“

Čakala na potvrdenie a on jej ho išiel práve dať. No vtom si spomenul na deň, keď vhodil svoju vizitku do pohára. Stalo sa to pred dvoma mesiacmi, vo februári, v Goldsteinových lahôdkach, čo bolo jeho obľúbené miesto, kam sa chodieval najesť v Birminghame, a teda najobľúbenejšie miesto na jedenie na celom svete. Bol chladný deň. Mal na sebe oranžový vlnený šál, ktorý mu darovala mama pred mnohými rokmi, a jeden kolega mu povedal, že je to ženský šál. (Bronfman namietol a ešte stále bol presvedčený o tom, že šály nemajú rod.) Spomenul si, že v ten deň dokonca trochu snežilo, len taký poprašok, a v Birminghame snežilo veľmi zriedka. Na to si pamätal. Dal si obed – slávny Reubenov sendvič –, chutil výborne ako vždy, a potom sa poberal späť do práce. Pohár stál na stole neďaleko automatu na žuvačky, taký typ nikde inde nevidel: priesvitný glóbus vypĺňali červené, modré a žlté guľaté žuvačky ako schránka pre farebnejší svet. Bronfmanovi to pripadalo také staromódne ako vinylové platne alebo telefónne búdky s aparátom na mince. A tam stál veľký pohár, ktorý sa pôvodne používal na slávny Goldsteinov ľadový čaj, no teraz bol dopoly plný vizitiek, zdalo sa, že sú ich stovky, všetkých tvarov, veľkostí a farieb, ale väčšina, podobne ako jeho vizitka, bola biela v tradičnej veľkosti deväť krát päť centimetrov. Pamätá si, ako vytiahol vizitku z peňaženky. Edsel Bronfman, pracovník zákazníckeho servisu. Lodná preprava. Martin Imports. Svoje vizitky nikdy nepoužíval. Nevedel, prečo mu ich vôbec dali vytlačiť. Nikdy sa neocitol v spoločnosti iných mladších manažérov, nikdy nebol na žiadnom stretnutí, kde by si mohol s niekým vymeniť vizitku pre budúcu spoluprácu. Ale pre každý prípad nosil vizitky v peňaženke, a keď v ten deň uvidel ten pohár, napísal na zadnú stranu svoje domáce telefónne číslo a bez zjavnej príčiny vhodil kartičku do pohára.

„Pán Bronfman?“ ozvala sa operátorka.

Možno toto bol dôvod. Možno sa to všetko udialo kvôli tomuto neobyčajnému dobrodružstvu. Možno bol tento telefonát od Carly D’Angelovej nejaké znamenie. Pretože toto bol muž, ktorý prišiel v tento deň z práce ako každý iný deň, skontroloval poštu (tri ponuky na kreditné karty za nízke úroky, pohľadnica s ponukou desaťpercentnej zľavy na pobyt kdesi, kde nikdy nebol, účet za vodu), pripravil si večeru (cestoviny s paradajkovou omáčkou, brokolica na pare, krajec chleba) a práve si sadol do kresla oproti televízoru s diaľkovým ovládačom v ruke, aby sledoval šou o boháčoch, ktorí nevedia, čo s prachmi, keď si spomenul na západ slnka a postavil sa k oknu, aby ho pozoroval. Ešte stále mal na sebe šaty, ktoré si obliekol ráno, sivé nohavice, bledomodrú košeľu, červeno-modrú pásikavú kravatu a čierne topánky. Trochu si uvoľnil kravatu a rozopol horný gombík. Zakaždým zabudol, aký tesný má golier, a keď si ho rozopol, zistil, tak ako deň predtým a ako to zistí aj zajtra, že prvý raz za celý deň sa môže poriadne nadýchnuť a cítiť, ako mu do končatín prúdi kyslík. Bronfman bol chudý. Jeho fyzická hranatosť naznačovala chybnú telesnú konštrukciu. V každom prípade, rameno by sa nemalo pripájať k telu takýmto spôsobom, tak vysoko na pleci. Nedali by sa nohy skrátiť o nejaké dva-tri centimetre bez toho, že by to ovplyvnilo ich fungovanie? V momentálnej podobe vyzeral jeho nos skôr ornamentálne ako funkčne. Dal by sa upraviť alebo celkom odstrániť a nahradiť iným? Bol nedokonalý muž. Po tomto všetkom, čo sa o ňom povedalo, bol ešte aj neškodný, ale nie bez potenciálu rozvíjať sa. V podstate nezáležalo na tom, ako vyzerá, pretože sa mu zdalo, že je takmer neviditeľný. Patril k ľuďom, ktorých každý prehliadne, možno preto, že stoja tak dlho na jednom mieste.

Lenže tento telefonát. Táto Carla D’Angelová. Destin. Neobyčajné dobrodružstvá. Niečo to znamenalo. Všetko niečo znamená. Túžil veriť, že všetko sa deje z nejakého dôvodu, a toto bol presne ten prípad. Vďaka Carle D’Angelovej nastala v ulite jeho života puklina – takmer neviditeľná puklina, no dostatočne veľká, aby vpustila dnu trochu svetla a mohol cez ňu vidieť kúsoček vonkajšieho sveta. Svet, ktorý videl, bolo veľké žiarivé miesto plné paralyzujúcich možností. Navyše s plážou.

Bronfman tam chcel ísť a chcel tam ísť so spoločníčkou.

„Haló?“ zopakovala Carla D’Angelová. „Zem hovorí s pánom Bronfmanom. Ste ešte tam?“

„Áno,“ odvetil Bronfman. „Ešte som tu.“

No dúfal, že nie nadlho.

DRUHÝ DEŇ

1

Slnečné svetlo sa preplietlo cez konáre borovice, preniklo cez okná s odtiahnutými závesmi, pošteklilo ho na očných viečkach, vytvorilo svetelnú škvrnu na dlážke v spálni a prebudilo ho. Bronfman si pomyslel: To je pekné. Čierna káva, praženica z jedného vajíčka a krajec chleba s maslom, sprcha – to isté robil každý deň, ale dnes ráno to všetko bolo lepšie ako zvyčajne. „Pošleme vám pokyny,“ povedala mu Carla D’Angelová. „Prosím, čakajte ich vo svojej mailovej pošte v rozmedzí siedmich až desiatich dní.“ Ubezpečil ju, že si na to počká. Nepovedal jej však, že na to bude neustále čakať aj najbližších šesť dní, pretože myšlienka, že dostane taký dôležitý mail, ho priam omračovala.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

PRVÝ DEŇ

1

DRUHÝ DEŇ

1

TRETÍ DEŇ

ÔSMY DEŇ

DEVÄTNÁSTY DEŇ

DVADSIATY DRUHÝ DEŇ

DVADSIATY ÔSMY DEŇ

DVADSIATY DEVIATY DEŇ

TRIDSIATY ŠIESTY DEŇ

TRIDSIATY SIEDMY DEŇ

ŠTYRIDSIATY TRETÍ DEŇ

ŠTYRIDSIATY ÔSMY DEŇ

PÄŤDESIATY, PÄŤDESIATY ŠTVRTÝ, PÄŤDESIATY PIATY a PÄŤDESIATY SIEDMY DEŇ

PÄŤDESIATY ÔSMY DEŇ

ŠESŤDESIATY DEŇ

ŠESŤDESIATY DRUHÝ DEŇ

ŠESŤDESIATY PIATY DEŇ

SEDEMDESIATY DEŇ

SEDEMDESIATY TRETÍ DEŇ