Roman Brat

DRUHÉ PODANIE

Ukážka z elektronickej knihy

Ďakujem PhDr. Jane Žemličkovej, PhD. za cenné rady a informácie.

Prvá časť

I.

Rána sú ako za trest. Kruté prebudenie do reality. Postupne otváram oči, nesmelo, takmer s nechuťou, a kamoška tma odchádza. Škoda. Tma je istota, tma je pokoj. Svetlo je nepriateľ, lebo lúče dňa prinášajú so sebou čudné pocity. A ja vôbec neviem čo s nimi!

Vychádzam z izby a otec už ako vždy pripravuje raňajky. Ktovie prečo sa na mňa usmieva, vôbec nerozumiem jeho rannému optimizmu. Sadám si k stolu a pokúšam sa aspoň na okamih znovu pohrúžiť do spánku, vychutnať si posledné zvyšky nočnej malátnosti a úľavy.

– Ako si spal? – pýta sa otec.

– Málo, – odpovedám. – Radšej by som sa vrátil do postele.

Stále sa usmieva. Čo mu je smiešne? Že som nevyspatý, mrzutý, že zasa idem riešiť veci, čo ma nebavia?

– Dnes trénuješ s Bielikom. To bude iná pesnička, priprav sa!

Toto otec omieľa už vyše mesiaca. Lezie mi s tým na nervy. Jasné, že Hagara je lúzer a na starších žiakov už nemá. Jasné, že Bielik je trieda, čo trénuje špicu. Ale nezbláznim sa z toho.

– Tak určite, – napodobňujem otcovo obľúbené slovné spojenie.

Moju iróniu nepostrehol. Hľadí na mňa svojimi čiernymi nepreniknuteľnými očami a chystá sa rozbaliť slová chvály a obdivu na adresu môjho nového trénera. Odhrýza si zo šunkového chleba a s plnými ústami hovorí, že ma Bielik zobral do skupiny predovšetkým preto, lebo mám v sebe poteciál. Hrozné slovo. Je to ako mať zvláštnu chorobu. Fakt! Otec ho nepoužil prvý raz. Ak je z niečoho nadšený, tak sa zvykne opakovať. Zrejme preto, že si chce vychutnať stav vecí alebo okolnosť, ktorá ho robí šťastným. Že mám v sebe potenciál, dozvedel som sa už dávno. Hneď keď som s tenisom začínal. Jasné, že som nevedel, čo to je. Kto by v piatich rokoch poznal také slovo?! Skôr som len tušil, že mám v sebe niečo, čo mi dovolí chodiť na tréningy a hrávať. Keď som začínal, bol som hrdý na to, že mám potenciál.

– Bielik tvrdí, že musíš popracovať na kondičke, inak že na tom nie si zle. A to je bomba, chápeš? Ak sa nad tým zamyslíš, musí ti byť jasné, že nemá výhrady voči tvojim úderom, že si na tom technicky dobre.

Otec zasa fabuluje. Inak by som to ani nenazval. To slovo som sa naučil od mamky, keď ešte žila. Zo žartu vyhlasovala, že otec fabuluje, teda má sklony rozprávať kvetnato, vymýšľať si. Keby som bol technicky v poriadku, nechodil by Bielika prosiť, aby ma zobral do tímu. Sám by si ma všimol a oslovil. Tak ako to urobil v prípade Janka Káčera alebo Patrika Hlinu. Oboch Hagarovi doslova uchmatol, ani sa ho nepýtal. O mňa ani len nezakopol.

– Tak určite!

Ani teraz otec nepostrehol iróniu v mojom hlase. Zasa sníva svoj sen o úspešnom synovi tenistovi, do ktorého investoval – ako opakuje celé roky – mimoriadne veľa času a ešte viacej peňazí. Tak si to váž, Michal. Vieš, čo by za to dali iní chlapci? Ja si to vážim, otec, len mi to už neopakuj! Ja ten tenis až tak nežeriem ako ty. Hrávam, lebo musím. Hlava nepustí. Od mala mi do nej vtĺkaš, aká je to úžasná hra, aký som talent, aký budem zdravý vďaka pohybu, a ešte navyše pri tom aj zarobím... Spočiatku som ti veril, bolo to nielen niečo nové, ale aj vzrušujúce. Tréningy, zápasy, sústredenia, turnaje. Tvoje pokriky ma najskôr povzbudzovali a tvoje výčitky mi neprekážali. No čím som bol starší, tým väčšmi som si uvedomoval, že toto nie je moja cesta, otec. Viac ráz som ti to aj povedal a ty si na mňa vypúlil oči, akoby si videl prízrak, a vyhlásil si, že ukončiť kariéru s takým potenciálom by bol hriech, na to nech zabudnem, lebo z polcesty sa vracať kamsi na nový začiatok je holý nezmysel. Neviem, či je to až taký nezmysel. Som z toho unavený. Deň čo deň skoro ráno vstávať, bezducho búchať do loptičky, potom škola, školské povinnosti, zasa tréning... Mám toho plné zuby. Už nechcem. Ostatní chalani chodia za babami, na pivo, do kina. Kam chodím ja?

– Uvidíš, Bielik ťa zoberie do parády a o pár mesiacov si jednotka, – otec na mňa hľadí a čaká, že prejavím nadšenie, že ma vyhecuje.

U Bielika budem potiť krv. Zhováral som sa s Paťom Hlinom. Vraj je brutálny. Nejde o to, že by kričal alebo nadával, Bielik je chladný a tvrdý ako americký výsadkár. V rukách drží stopky a kto v rámci rozcvičky neurobí za minútu tridsať klikov, beží o päť kolečiek viac v záverečnom pokluse. Kliky, zhyby, beh, kliky, zhyby, beh... Bielik je fanatik do kondičky, neuznáva tenistu, ktorý nevydrží makať na kurte aj päť hodín. Tenis nie je pre slabochov, hovorieva odmerane.

– U Hagaru sme aspoň hrali, Bielik z nás urobí stroje, – namietol som.

– To je možné, ale má výsledky. Všetci z jeho tímu už niečo dosiahli.

Otec sa pozerá cez okno na nebo a tam ma celkom isto vidí, ako vďaka Bielikovi dvíham brúsený pohár nad hlavu a po anglicky ďakujem fantastickému publiku za povzbudzovanie na mimoriadne vydarenom turnaji. Otec sa usmieva, vzápätí sa ku mne otáča, podíde ku mne a hovorí:

– Neboj sa, spolu to dokážeme.

Otec nie je zlý. Škoda len, že od nás odišla mamka. Myslím si, že mu chýba. Aj mne chýba, ibaže ani jeden z nás to neprizná. Hráme sa na tvrdých chlapov, ktorí sa pri spomienke na mamu boja vyroniť slzu. Neviem, čo by som dal za to, keby mamka bola teraz tu. Určite by otcovi povedala: Ale, Samko, v živote sú aj iné veci ako šport. Nenúť ho. Ibaže tu nie je a nemôže mu to povedať.

Zbalím si desiatu do školy, hodím si tašku na chrbát, rakety na plece a nasledujem otca k autu. Cesty sú poloprázdne, ľudia sa ešte len zobúdzajú. V aute sa chvejem od chladu.

– Zakúrim? – pýta sa otec, ktorý na mňa zíza v spätnom zrkadielku.

– Netreba, – šepnem a hľadím von oknom.

Zubaté slnko osvetľuje cestu i vodiča. Otec si dáva slnečné okuliare a púšťa rádio. Myslím na Moniku. Myslím na to, že by som sa s ňou chcel stretnúť a pozvať ju do kina. Lenže ako, keď to nejde?

– Otec, čo keby sme v sobotu nešli do Piešťan? – skúsim navrhnúť otcovi zmenu plánu.

– Zbláznil si sa? Ten kemp je pre nás veľmi dôležitý, bude tam slovenská špička!

Mlčím, lebo viem, že ho nepresvedčím. Takže ani tento víkend Moniku nepozvem. Tvrdnú mi čeľuste. Od hnevu, od ľútosti, od bezmocnosti. Auto zabočí ku kurtom. Rodičia postávajú na priľahlom parkovisku pri svojich autách a pomáhajú svojim tenisovým nádejam vybaľovať tenisové batohy s tromi, štyrmi, piatimi raketami. Čím viac rakiet, tým väčší batoh. Čím väčší batoh, tým dôležitejší hráč. Ja mám svoj batoh ako nošu plnú sena na obrazoch starých slovenských maliarov. Mamka mi raz nejaké ukazovala v ateliéri, keď som sa bol pozerať, ako maľuje. Listovala v knihách a len tak mimochodom utrúsila, že tento motív sa u našich maliarov často opakuje.

Kurty sú prázdne. Bielik postáva uprostred asfaltového dvorca, na ktorom leží sedem či osem žineniek. Všetci podvedome mierime k nemu. Skladáme si batohy a vyzliekame tepláky. Bielik kývne hlavou na žinenky. Pristúpime k nim a čakáme. Vzápätí ostrým a rozhodným hlasom zavelí, aby sme si dali na zahriatie sto drepov, päťdesiat zhybov a tridsať klikov. Otec sa otočil a odchádza. Sledujem ho pohľadom, akoby som uňho hľadal oporu: Otec, veď to sám vidíš, čo od nás chce. Toto už nie je o tenise, toto sú galeje! Začínam s drepmi. Mechanicky idem dolu a zasa hore, dolu a zasa hore... Duchom som neprítomný. Myslím na Moniku a predstavujem si, ako Boh náhle zošle na Piešťany potopu a kemp zrušia. Nebude nijaký tréning, nijaký testovací turnaj, nijaké debilné naháňanie loptičky. Bude mobil v mojej ruke, bude Monikin hlas, bude jej radostný súhlas so stretnutím, potom kino, film, tma, možno držanie za ruku, vôňa jej vlasov, v prítmí profil jej tváre a blažený pocit, že po tomto som túžil a splnilo sa mi to.

– Rýchlejšie, rýchlejšie, – počujem Bielikov hlas, ktorý ma vytrháva zo zamyslenia. – Si pomalý, Mišo, makaj, makaj!

Zrýchľujem drepy a čím rýchlejšie ich robím, tým menej sa mi darí vrátiť v myšlienkach do prítmia kina, kde som ešte pred chvíľou držal Moniku za ruku a niekoľko minút sa ju odhodlával pobozkať. Už ju nepobozkám. Aspoň nie teraz. Lapám po dychu a jediné, čo mi pri tomto nezmyselnom pohybe schádza na rozum, je stať sa neviditeľným a vypadnúť odtiaľto.

II.

Keď som bol menší, mamka skicovala môj pohyb na kurte. Zachytávala ma v rozličných situáciách, nezriedka aj smiešnych, napríklad pri smeči s veľmi čudným výrazom tváre. Vyzeral som pri tom ako klaun s vykrivenými ústami. Alebo pri dobiehanom forhende v šmyku či pri čopovaných loptách, pri ktorých zo zvyku strkám jazyk medzi zuby. Hovorievala, že ju baví takto ma stvárňovať, vraj ja budem mať pamiatku a ona si precvičuje kresbu ľudského tela v pohybe.

„A načo to potrebuješ?“ pamätám sa, ako som sa jej spýtal a ona mi odvetila, že zvieratá a ľudia v pohybe sa kreslia najťažšie a že ich treba ustavične skicovať v rozličných polohách, aby maliar nevyšiel z cviku.

„Ani ty nesmieš vyjsť z cviku, keď hrávaš.“

Pri tých slovách som sa cítil dôležito, chápal som, že bez tréningu nebudem hrať tak pekne, ako ona kreslí.

Tie skice a obrázky mám doteraz. Často sa na ne pozerám, no nevybavujem si pri nich seba a svoje tenisové začiatky, ale mamkinu tvár. Mala ju podlhovastú a krásnu ako tajomné postavy jej obrazov. Na mnohých zachytávala ženy v rozličných situáciách, zväčša v prírode. Boli vysoké a štíhle, v bielych rúchach a ja som si predstavoval, že sú to víly, ktoré nad nami bdejú a chránia nás pred nočnými morami, nebezpečenstvom, chorobami a nešťastím. Aj som sa raz mamky spýtal, prečo maľuje samu seba, a vtedy sa smiala a tvrdila, že to nie je ona, že takto vidí ženu, bytosť, ktorej úlohou je starať sa o rodinu. Vtedy som tým slovám nerozumel, len som na ňu hľadel veľkými očami, akoby som tušil, že si ju musím dobre vryť do pamäti, lebo môže kedykoľvek odísť. A aj odišla.

Otec dlho nevedel prekonať jej smrť. Po večeroch, keď sa nazdával, že už spím, potajomky pil a plakal. Niekedy som náročky vyšiel z izby, akože idem na záchod, len aby som videl, čo robí. No a vtedy som si všimol fľašu na stole, zopár mamkiných fotografií a otcove zaslzené oči. Rýchlo som sa od neho odvrátil, aby sa nemusel hanbiť, aby som sa ja nemusel hanbiť, a zavrel som sa na vecku. Lenže ráno po smútku nebolo ani chýru. Do nového dňa sa zobúdzal iný človek, zázračne vyspatý, oddýchnutý, plný nových síl.

„No tak, hýb sa, kamoško, tenis nepočká!“

Pozeral na mňa usmiaty, s iskierkami v očiach, vyškieral sa a ja som nebol v stave pochopiť tú náhlu premenu. Aj som si istý čas myslel, že mu preskočilo, že mu smrť našej mamky ublížila väčšmi ako mne. No bol som ešte malý a nemohol som tušiť, že jeho raňajšie premeny boli dokonalým divadielkom pred synom, ktorému musel ísť príkladom a ktorému musel vlievať novú energiu, takú potrebnú pre život bez milovanej bytosti.

V triede ma ľutovali len chvíľu. Spolužiaci na mňa pozerali, akoby som prišiel o ruku, akoby som medzi nich vošiel s kýpťom a už sa to nikdy nemalo zmeniť. Potom však rýchlo zabudli a zamerali sa len na môj tenis, na moje zápasy, sústredenia, cesty po Slovensku a po okolitých krajinách. Ty sa máš, zvykli hovoriť a ticho mi závideli, že niekedy nemusím sedieť s nimi, že mi učitelia z času na čas odpustia úlohy, že sa mnou – teda mojimi malými športovými úspechmi – škola rada pochváli na konci školského roka. Čím sme boli menší, tým bola ich závisť jednoduchšia a menej nebezpečná. Rokmi však narastala a dnes mám spolužiakov, ktorí ma za to nenávidia.

– Michal, poď k tabuli. V tomto polroku máš málo známok, – hovorí Hrivnáková, no nepozerá na mňa. Upiera zrak do notesa, akoby zvažovala, či ma má naozaj vyvolať, a ak áno, čo sa ma má spýtať.

Vstávam a idem k tabuli. V hlave mám zmätok. Niežeby som sa neučil, ale matiku vážne nemusím. Nikdy mi nešla a v porovnaní s deckami v triede som sa roky cítil menejcenný. Hrivnáková mi diktuje príklad, ja ho zapisujem a rozmýšľam čo s ním. Po očku sledujem Roba, čosi mi hovorí. Zachytávam slová na jeho perách a mechanicky čarbem na tabuľu číslo za číslom. Ide nám to spolu dobre. Robo mi nikdy nenašepkával, aj sa trochu čudujem, že sa teraz na to podujal, ale každá pomoc je dobrá. Do piatich minút mám príklad vyrátaný. Otočím sa k Hrivnákovej a čakám. Ona ako sfinga stále hľadí do notesa, a keď si uvedomí, že nad ňou nepohnute stojím a vyčkávam, vstane a ide sa pozrieť.

– To čo za hovadiny si tu popísal? – nezdržala sa a vzápätí si ide sadnúť.

V triede vypuká rehot. Hrivnáková opäť berie notes a niečo si doň zapisuje.

– Si už dosť starý, aby si zo seba nechal robiť blázna! Zamysli sa nad sebou.

Pozriem na Roba a vidím, ako sa škodoradostne ksichtí. Urobil mi to náročky, aby ma zhodil pred Monikou. Tak toto sa fakt nerobí! Monika skláňa hlavu. Možno jej to je nepríjemné. Alebo že by jej to bolo jedno? Keď sme minulý rok na školskom výlete spolu tancovali, mal som pocit, že si rozumieme, že sme si blízki. Ale bol to len okamih, jeden krátky večer. Keď sme sa vrátili do školy, bolo po všetkom. Vídali sme sa v triede, kde som sa k ničomu nemal, ba dokonca som sa Monike vyhýbal, akoby som ju tým chcel chrániť, aby ju nikto nepodozrieval, že niečo spolu máme, aby sa jej nevysmievali. No nikto si nič nevšimol, nikto nič nekomentoval a Monika možno čakala, že budeme nejako pokračovať. Ale ako a kde? V škole? Bol som zúfalý. V triede som náš začínajúci sa vzťah maskoval a mimo školy som sa na nič nezmohol, lebo som v jednom kuse trénoval.

Sadám si na miesto a vtom počujem, ako Monika šepká:

– Si obyčajný chudák.

Pozrel som na ňu, no ona má zasa sklonenú hlavu a hľadí na lavicu, akoby z nej chcela niečo vyčítať. Srdce mi búcha ako zvon. To je hanba, bože, to je hanba... Takto som to zmrvil. Debil Robo, toto mu nedarujem! Do konca hodiny potom Hrivnáková vysvetľuje novú látku. Nič nevnímam. Sedím a uvažujem, čo so životom. Všetko mi lezie na nervy, najradšej by som sa spláchol... Zvoní. Hrivnáková odkráčala z triedy a ja si balím veci. Presúvame sa do inej triedy. Zrazu ku mne prichádza Monika a hovorí:

– Nič si z toho nerob. Kašli naňho.

Hľadím na ňu ako na prízrak. Takže to nepatrilo mne? Nie som obyčajný chudák?

– Ja... Ďakujem ti.

– Ak chceš, mohla by som ti s matikou pomôcť. Náhodou tomu trochu rozumiem.

Prikyvujem tak silno, až ma rozbolí krk. Aj to musí smiešne vyzerať, lebo Monika sa usmieva, akoby mala pred sebou nejakého šibnutého pajáca. Vzápätí však zvážniem a naznačujem, že mám malý problém. Pozerá sa mi do očí a čaká, čo nepríjemné jej oznámim. Vidím, že je napätá, a tak rýchlo dodám:

– Ale to nič, ja si to zariadim.

Nedokážem ju len tak odbiť slovami, že vieš, Monika, nemám sa kedy s tebou stretnúť, aj keby som veľmi chcel. Vážne. Nemám čas! Môžem babe, ktorá sa mi páči a s ktorou túžim tráviť celé hodiny, len tak šprihnúť do tváre, že sorry, nejako mi to nevychádza? Lenže mne to vážne nevychádza.

– Daj mi svoje číslo, zavolám ti.

Vyberie z tašky mobil a ja si ukladám do pamäte nový kontakt s názvom Monika. Asi sú to prvé čísla v mojom živote, z ktorých sa úprimne teším. Tento deň je pre mňa výnimočný. K Monike som sa zasa dostal o kúsok bližšie.

Otec ma vezie na popoludňajší tréning a úprimne sa čuduje mojej dobrej nálade. Skúmavo si ma obzerá v spätnom zrkadle a vyzvedá, čo mám nové. O Monike radšej pomlčím, a keď otec zisťuje, že netúžim po rozhovore, stíchne. Pred areálom mu pri vystupovaní oznamujem, nech po mňa nechodí, že sa vrátim domov sám. Potľapkáva ma po pleci a odchádza.

Tréning u Bielika bol zasa raz na prd. Behali sme, robili zhyby, kliky. Už len čakám, kedy budeme musieť stáť na hlavách. Na kurty sme sa dostali až poslednú hodinu, a to sme už boli takí vyšťavení, že sa nám nič nechcelo. Postávali sme na dvorci a len tak si pinkali.

– Podanie. Tak poďme, poďme. Servujeme...

Našťastie, podanie mi ide. Som vysoký a mám v ruke švih. Aj náš telocvikár tvrdí, že človek nemusí vyzerať ako Herkules, aby bol dobrý vrhač. Celé je to o rýchlosti, zopakuje zakaždým, keď vyhrám školskú olympiádu.

Švih mi dovoľuje tvrdo podávať a väčšina lôpt z mojej rakety vzbudzuje u súperov údiv i obdiv.

– Výborne, Michal, – prichádza ku mne Bielik a objíme ma okolo pliec. – Výborne, prvé podanie máš naozaj skvelé. Ibaže to nie je všetko. Nesmieme zabúdať aj na druhé. To musí byť technické.

Skúšam druhé podanie. Je slabé a vôbec nie s rotáciou, akú si tréner predstavuje. Opäť ku mne pristupuje a stavia sa za mňa, akoby mi chcel nielen slovami, ale aj telom naznačiť správny pohyb ruky, trupu, hlavy... Boli sme dvaja, a predsa len jeden. Chvíľu to tak vyzerá, že naše telá zrástli. Cítim Bielikov kyslý dych, jeho hrudník na svojom chrbte, jeho stehno na svojom zadku. Striasa ma. Je mi to odporné, a keď Bielik končí svoje vysvetľovanie, horlivo pritakávam, že rozumiem, urobím to, skúsim to presne tak, len aby sa odo mňa odlepil a ja som sa mohol pokojne nadýchnuť. Bielik odstúpi a usmieva sa na mňa.

– Dobre, Mišo, tak skúšaj. A vy ostatní si dajte záverečných päť kolečiek.

Chalani sa mračia a odrazu sa začínam cítiť trápne, že mám robiť niečo iné. Popŕcha. Vyhadzujem si loptičky medzi kvapky slabého dažďa a pri údere sa usilujem o čo najlepšiu rotáciu. Bojím sa, že Bielik ku mne zasa pristúpi a začne mi vysvetľovať, kde robím chyby. Radšej myslím na Moniku a na to, ako jej po tréningu zavolám. Dážď hustne a mieša sa s antukou. Červený prach na teniskách sa mení na červenú kašu a my sa ako na povel utekáme skryť do prízemnej budovy tenisového oddielu.

III.

Už zasa mám v ruke mobil, už zasa ma čosi núti vyťukať Monikino číslo. No nezvládam to. Srdce mi šialene bije, akoby ani nebolo moje. Ani pri najdrsnejších Bielikových tréningoch mi tak bláznivo neskáče a neduní. Možno to je ten dôvod, prečo nemôžem Monike zavolať. Asi by som zo seba nedostal ani slovo, lebo ten bláznivý sval v mojej hrudi by ma úplne znehybnil. Ako keď v rozprávke niekto skamenie. V detstve som sa často bál, aby som neskamenel. Mamka mi pred spaním čítala rozprávky, v ktorých sa to niektorým ľuďom stalo, a ja som vtedy plakal. Mamka ma tíšila, hladkala po vlasoch a tvrdila, že nemusím mať strach, že rozprávky sú vymyslené, nám sa nemôže prihodiť nič podobné. Teraz už viem, že to platí len čiastočne. Naozaj v skutočnosti neskamenieme, no zavše sa s nami dejú aj horšie veci. Napríklad, že mamka odíde, že jej zrazu niet a nemám náruč, do ktorej by som sa mohol schúliť.

Ani teraz som s Monikou nehovoril. Namiesto toho stláčam čísla vlastného mobilu. Kedysi patrili mamke. Volávam jej pravidelne. Na druhej strane počuť obsadzovací tón, no ja si predstavujem, že mamka je tam a počúva ma. Už dlho to tak robím. Keď som s tým začal, dúfal som, že mi povie aspoň niečo, že sa mi ozve, že spojenie s jej mobilom bude fungovať. Mamka sa neozýva, no ja napriek tomu verím, že ma počúva. Preto jej rozprávam. Nie pravidelne, len vtedy, keď ma niečo trápi. A teraz mám plnú hlavu Moniky. Mami, cítim, že by som mohol u nej nájsť, čo mi tak veľmi chýba. Otec sa občas vrúti do mojej izby a vyzvedá, s kým sa zhováram. Tvrdím, že s nikým. Skôr než zavrie dvere, ma napomína, aby som tak často netelefonoval, že to stojí veľa peňazí. Hovorievam mu, že dobre, mám to pod kontrolou a on odíde. Tak vidíš, aj rozhovory s tebou pred ním tajím! Je dobrý, neboj sa, aj sa mu snažím pomáhať. Ale kto pomáha mne? Odcudzili sme sa. Sme jeden od druhého ďaleko. Ale teraz ma väčšmi trápi Monika než otec. A ešte tenis. Čo sa vlastne robí v nebi? To isté čo tu? Maľuješ? Často si pozerám tvoje obrazy. Nehovoril som ti, že aj ja túžim byť maliarom? Vždy som chcel byť ako ty. A potom prišiel otec s tenisom. Tvárila si sa nadšene, keď vyhlasoval, že som talent, aj ty si ma povzbudzovala, a tak som veril, že to tak bude dobre. Až neskôr som pochopil, že nie. Že tenis mám síce rád, ale nie až tak, aby som sa preň vzdal túžby maľovať. Možno by som v sebe dokázal rozvinúť talent. V tenise sa mi to darí, tak prečo nie v maliarstve? Tých pár obrázkov, čo som nakreslil, sa ti páčilo. Hovorievala si, že mi to ide, že mám fantáziu. Lenže ty si ma neučila. Asi som ti nedal najavo, ako mi na tom záleží. Skúšam napodobňovať tie tvoje ženské postavy v bielych rúchach. Ešte mi celkom nejdú. Rád kreslím krajinky s bralami a skalnými prevismi. Sú také tajomné a plné napätia! Ockovi som ich ešte neukazoval, vydesil by sa, že chcem seknúť s tenisom. Vlastne, možno s ním aj chcem seknúť... Čo si o tom myslíš? Som unavený, dobrú noc. Ozvem sa ti. A ty si zatiaľ premysli, čo bude so mnou. Lebo je to vážne problém.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prvá časť

I.

II.

III.

Druhá časť