Jane Robins

WHITE BODIES

Copyright © Jane Robins 2017

Translation © 2018 by Peter Tkačenko

Design by Kristen Haff, Photograph by Derek Adams

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5975-1

Venujem Carol

Tento príbeh je vymyslený. Všetky mená, postavy či udalosti sú výtvorom autorkinej predstavivosti. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, živými alebo mŕtvymi, udalosťami či miestami je čisto náhodná.

JESEŇ 2017

Dôkazy svedčia o tom, že Felix sa ešte stihol osprchovať. Okrem toho o jeho posledných hodinách na tomto svete neviem prakticky nič. Mám iba útržky informácií a nejasné dojmy okolostojacich zvedavcov, akoby som sa v divadle pozerala na javisko, kde zostali len vedľajšie postavy, kulisy a niekoľko tieňov. Chýbajú všetky podstatné zložky hry. Na javisku niet hlavných postáv, herci nevedia, čo majú robiť, a nikto nemá scenár.

Recepčná bola stručná – Felixovo posledné ráno bolo svieže a chladné, na trávniku pred hotelom bol srieň a lesy v diaľke zahaľovala hmla. Videla ho, ako šprintoval z hotela po štrkovej príjazdovej ceste a pri bráne zabočil doľava.

„Práve som prichádzala do práce a zakričala som Dobré ráno!“ rozprávala. „Ale neodpovedal mi a bežal ďalej.“

O štyridsať minút sa vrátil, spotený a udychčaný sa so zvesenou hlavou snažil lapiť dych. Keď sa vzpriamil, konečne si všimol recepčnú a povedal jej, že šprintoval až ku golfovému ihrisku, prebehol ho krížom a po dlhej cestičke sa cez les vrátil k hotelu. Pri pohľade na slnečné lúče raziace si cestu pomedzi stromy mal magický pocit, akoby bol svedkom zrodu života (aké zvláštne, že povedal práve čosi také!). Potom sa vybral hore do izby, schody bral po dvoch.

Neprišiel na raňajky, ani nepožiadal, aby mu hotelová služba niečo priniesla do izby, dokonca ani len kontinentálne raňajky zahrnuté v cene ubytovania. Jeho kolega Julio vravel, že ho prekvapilo, keď sa Felix neobjavil na prvej časti konferencie. Cez desiatovú prestávku sa za ním vybral do izby s kávou a sušienkou, ale na kľučke visel oznam Nerušiť. Usúdil, že Felixovi nie je dobre, azda spí, tak vypil kávu a zjedol sušienku. „Neprišiel na obed,“ pokračoval, „a potom ani na popoludňajšiu časť konferencie. Pred treťou som mu začal vyvolávať, ale všetky hovory boli presmerované do odkazovej schránky.“ Julio bol nervózny. Keďže mu k Felixovi nespoľahlivosť vonkoncom nepasovala, znova sa vybral za ním, tentoraz však búchal na dvere a napokon zburcoval hotelového manažéra, ktorý prišiel s kľúčom.

Keď vošli dnu, dvojicu mužov zarazil neprirodzený pokoj, čudná atmosféra; Julio povedal, že mu to pripadalo zámerné či plánované, ako živý obraz s Felixom uprostred scény. Ležal na chrbte v posteli v zvláštnej baletnej póze, pravú ruku mal položenú na prikrývke, ľavú nohu zohnutú, župan roztvorený a sivé oči upieral na strop. Ľavá ruka mu prevísala ponad ľavý okraj postele s prstami tesne nad dlážkou. Hotelovému manažérovi s titulom z dejín umenia ten výjav pripomenul predrafaelovský obraz samovraždy Thomasa Chattertona. Ibaže toto nevyzeralo ako samovražda; nikde nebola fľaštička od liekov, žiletka ani nič podobné.

Keď prišla doktorka Patelová a pustila sa do obhliadky tela, pri dverách izby postávala recepčná. Podľa lekárkinho odborného názoru Felix utrpel infarkt alebo po rannom behu dostal nejaký záchvat. Po jej odchode si recepčná vyfotografovala Felixa aj jeho izbu – nočný stolík, čistučkú kúpeľňu, otvorené dvere do sprchy, výhľad z okna a napokon aj nedotknutú tácku s raňajkami. „Viem, že to bolo čudné,“ priznala. „Ale zdalo sa mi správne vyhotoviť nejaký záznam.“ Azda si myslela, že jej fotografie budú dôležité, vyplynie z nich, že na mieste čosi nesedí. Nikto iný si to však nemyslel. Keď dorazili výsledky pitvy, potvrdili názor doktorky Patelovej – pod Felixovu smrť sa podpísala srdcová porucha.

Také to bolo prosté – skolaboval a zomrel, a na okamih to vyzeralo, akoby jednoducho zmizol. Svet ho pohltil ako skočný príliv.

Potom však prišiel pohreb. V ten deň som sa z Londýna vybrala do malebnej berkshirskej dedinky s normanským kostolíkom medzi náhrobkami a medenými jesennými listami. Pri pohľade na túto scenériu mi zišlo na um, že Felixa, ktorý sa narodil a vyrástol v Amerike, čaká rýdzo anglická rozlúčka, hoci smútiaci hostia prichádzajúci v tichých skupinkách svedčili o jeho medzinárodnom živote. Solídni muži v dobre padnúcich oblekoch a elegantné krehké ženy na vysokých podpätkoch. Pozorovala som ich z diaľky – konkrétne z polámanej lavičky pri múre cintorína, kde som sa pokúšala upokojiť. Napokon som vkĺzla do kostola a postávala pri dverách.

Hlavnou postavou bola moja sestra Tilda, ktorá ako melancholická nevesta pomaly kráčala uličkou. V tej chvíli som sa veľmi, preveľmi usilovala preniknúť jej do hlavy a objavila som ohromné množstvo citov – od hlbokého zármutku po rozjarenú úľavu a uvoľnenie. Nič z toho sa mi však nezdalo presné. Ako vždy, aj tentoraz som z nej bola zmätená a zostalo mi len upnúť sa na jej drahé oblečenie. Čierne hodvábne šaty a na mieru šité sako zaručene stáli aspoň tisíc libier, ak nie viac. Sledovala som, ako si sadá do prázdnej prednej lavice. Po jej pravici pred oltárom pod záplavou bielych ľalií ležala Felixova rakva, vľavo sa z obrovskej fotografie na drevenom stojane usmievala jeho tvár. O niekoľko minút si do lavice k Tilde prisadla Felixova matka, jeho otec a brat Lucas. Ledva badateľne kývli sestre, ktorá nehybne sedela a civela na dlážku.

Na úvod sa potichu spieval žalm Pán je môj pastier, no zistila som, že na spev sa nezmôžem. Ten okamih mi privodil nevoľnosť, zakrútila sa mi hlava a pre istotu som sa oprela o múr. Niežeby som žialila za Felixom, aj keď pohľad na jeho zronenú smútiacu rodinu bol ubíjajúci. Skôr mi bolo zle z toho, že viem priveľa. V deň jeho smrti som čakala, že každú chvíľu sa u mňa doma alebo v kníhkupectve ukážu policajti. Rovnako v to ráno po pitve.

Aj teraz, na pohrebe, ma morila istota, že pred kostolom postávajú policajti, od zimy prešľapujú na mieste, podchvíľou si potajme zapália, a len čo vyjdem z tieňov chrámu na jesenné slnko, začujem svoje meno. Callie Farrowová? Smieme na slovíčko?

JAR 2017

1

Štíhle konáre za mojím oknom boli holé, Tilda stála na opačnej strane izby, pripomínala vychudnutú modelku a vravela mi, „Ako to môžeš vydržať? To večné ťukanie prstov na sklo.“ Otvorila dvere a jednou nohou už bola vonku.

„Tak či onak, príď večer na Curzon Street. Dám doniesť thajské jedlo a pozrieme si DVD. Cudzincov vo vlaku. Je to od Alfreda Hitchcocka.“

„Viem.“

„Príď okolo ôsmej. Bude s nami ešte niekto, s kým ťa chcem zoznámiť.“

To pozvanie znelo neškodne, ale nebolo také.

Predovšetkým, Tilda vždy chodievala pozerať filmy ku mne. A okrem toho, nebola som zvyknutá, že by ma zoznamovala so svojimi známymi. Vlastne o nich hovorí len výnimočne.

Vedela by som vymenovať iba dve, a v oboch prípadoch išlo o dievčatá, s ktorými sa poznala od detstva. Paige Mooneyová a Kimberley Dwyerová. Prekvapilo by ma, keby sa vídali častejšie ako raz za rok, takže som bola zvedavá, mala som na jazyku otázku, „Kto?“, lenže Tilda už za sebou zatvárala dvere a mizla na schodisku.

* * *

Na Curzon Street som zvierala fľašu cideru, ktorú som si priniesla, bolo mi totiž jasné, že Tilda doma určite cider nemá. Okrem toho som priniesla čokoládové brownies.

Tilda ma na druhom poschodí čakala v otvorených dverách do bytu. Vzápätí ma vítala s nezvyčajným nadšením, bozkávala ma na líca a rozjarene ma zdravila, „Callie!“ V kuchynskom priestore za ňou stál svetlovlasý muž s vyhrnutými rukávmi a sústredene sa hrabal v zásuvke. Keď ma prišiel pozdraviť a natiahol ku mne tenkú ruku, z postoja a z toho, ako suverénne sa pohyboval, som si uvedomila, že je tu ako doma. Tilda si ho majetnícky premeriavala, dívala sa mu na vlasy, plecia, na obnažené predlaktia. „Callie, toto je Felix. Felix Nordberg.“

„Otváram fľašu bieleho,“ prehodil Felix. „Dáš si s nami?“

„Nie, priniesla som si cider.“ Zdvihla som fľašu, aby si ju obzrel, a odniesla som ju na kuchynský pult. Premýšľa la som nad tým, že Felix je zvyknutý mať veci pod kontrolou. Kuchyňu, víno. Potom mi mäkkým, príjemným hlasom evokujúcim luxusné jachty a súkromné ostrovy začal klásť zdvorilé otázky. Kde bývam? Páči sa mi práca v kníhkupectve? Tiež som sa ho spýtala na zamestnanie a dozvedela som sa, že pracuje pre hedžový fond v Mayfairi.

„Ani neviem, čo to znamená. Iba že je to istá forma hazardu.“

Zasmial sa. „Máš pravdu, Callie. Naši klienti to však radšej nazývajú investovaním a my im radi vyhovieme.“

Očividne sa rozhodol vyhovieť aj mne. Najprv som pozorovala, ako preskúmal etiketu francúzskeho chablis a dal si záležať, aby hladina vína v oboch pohároch siahala rovnako vysoko. S tou istou opaterou narábal aj s mojím ciderom, správal sa k nemu ako k vzácnemu nektáru, aj keď mal v rukách plastovú fľašu s obrovskou červenou nálepkou zdôrazňujúcou výhodnú cenu 3,30 libry. Podal Tilde víno, a keď sa dotkli rukami, venovala mu nenápadný úsmev. Potom sa vrátil k zásuvkám, vybral taniere a misky, poutieral ich a vŕšil na kôpky podľa tvaru a veľkosti, a zároveň mi vysvetľoval, ako sa na finančnom trhu predáva na krátko.

„Pozri sa na to tak, ako keby som ti sľúbil, že ti tento tanier predám za desať dolárov, pričom ti ho dodám do troch mesiacov. Tesne pred uplynutím trojmesačnej lehoty kúpim rovnaký tanier za deväť dolárov. Chápeš? Je to vlastne stávka na to, že trh klesne, vďaka čomu zarobím jeden dolár.“

„To je drahý tanier.“

„Felixovi sa drahé veci páčia,“ ozvala sa Tilda usadená na kraji pohovky. Vyzerala ako vystrihnutá z módneho časopisu, chodidlá na sedačke, jednou rukou sa opierala o fialové čalúnenie, v druhej držala pohár s vínom a pozorovala nás, ako si rozumieme.

Obzrela som sa na Felixa, či povie Pre toto mám rád tvoju sestru, ale nič také nespravil. Len sa uškrnul, akoby vravel Dostala si ma!, otvoril zásuvku s príborom, vybral nože a vidličky a dal sa ich čistiť. Nekomentovala som to, radšej som sa ho spýtala, odkiaľ pochádza a ako dlho je v Londýne. Jeho rodina pochádza zo Švédska, vysvetlil mi, ale on už vyrástol v americkom Bostone a osobne sa považuje za svetoobčana. Pri tom výraze som sa zachichotala a dodal, že sa snaží zvyknúť si na Anglicko a Londýn.

„Čo tým chceš povedať? Na trpezlivé vyčkávanie v rade, metro, večné ospravedlňovanie a podobne?“

„Áno, na to všetko. A na sebazhadzovanie, na to, ako si v každej situácii dokážete uťahovať a aké je pre vás ťažké prijímať komplimenty. Vieš o tom, Callie, že tie tvoje čierne oči sú tajomné, až oduševnené?“

Nahodil vážny výraz a zahľadel sa mi priamo do očí, čo ma vyviedlo z miery, pretože bol taký pekný a tak blízko pri mne. Nemala som však pocit, že by sa mi vysmieval, len pokračoval v načatom vtipe.

„Keď hovoríš.“

Odstúpila som, a zatiaľ čo som si s rozpálenými lícami dolievala cider, vravela som si, že sa mi vidí inteligentný, zábavný a že sa mi páči.

„Poď, pozrieme si dévedéčko,“ ozvala sa Tilda, vzala som si teda pohár a zamierila k druhému koncu pohovky, aby sme vytvorili podobnú atmosféru, ako keď pozeráme filmy u mňa doma, sedíme takto na pohovke, podávame si čokoládové brownies a občas prehodíme niečo ako „Keanu Reeves vyzerá smutný,“ alebo „Pozri, ako šikmo vonku prší.“ Nič, čo by sa dalo označiť za rozhovor, ale dosť na to, aby to pôsobilo vľúdne, akoby sme boli opäť deti. Bola som však pomalá. Kým som si stihla sadnúť, vedľa Tildy sa usadil Felix a dal mi jasne najavo, že moje miesto je v starom kresle. Uhniezdila som sa v ňom, vyložila si nohy na konferenčný stolík a Tilda diaľkovým ovládačom spustila prehrávanie.

Felix ani ja sme Cudzincov vo vlaku ešte nevideli, ale obom sa nám páčil mrazivý efekt čiernobieleho filmu, zastreté hlasy aj gestá z päťdesiatych rokov a s chuťou sme komentovali rozvíjajúcu sa drámu. Tilda ako herečka a v istom zmysle odborníčka na Hitchcocka sa ozývala častejšie než Felix a ja. Ako nám vysvetlila, Hitchcock umiestňoval zlé postavy na ľavú stranu a dobré postavy na pravú. Zasmiala som sa. „Teda ja som zlá, pretože sedím tu, a ty si dobrá.“

„Ibaže na plátne by sme boli opačne. Takže ja som zlá a ty si dobrá.“

„Najzaujímavejší som ja,“ ozval sa Felix. „Sedím v strede, môžem sa prikloniť na jednu aj na druhú stranu. Ktovie, čo urobím?“

„Aha, pozrite na Ruth Romanovú!“ zaujalo Tildu dianie na obrazovke. „Tie jej pootvorené pery sú také veľavravné.“

„Hmmm,“ zatiahla som skepticky a ohrnula som nos, načo Felix nadvihol obočie. Tildu to však vonkoncom nevyviedlo z miery.

„A Robert Walker je ako psychopat neuveriteľný. Pozrite, čo robí s očami – vyzerá ako dokonalý vypočítavec. Viete, že zomrel krátko po natočení tohto filmu, pretože sa opil a doktor mu pichol barbituráty?“

„Ten druhý chlapík používa zápästia,“ prehodila som.

„Namiesto tváre hrá zápästiami.“ Tilda sa zasmiala. „Páči sa mi tá zápletka,“ dodala som.

„Patricia Highsmithová… Ona napísala knihu, podľa ktorej natočili film.“

Zápletka knihy aj filmu spočíva v tom, že dvaja cudzinci vo vlaku si prehodia vraždy. Psychopat s vypočítavými očami sa ponúkne, že zavraždí manželku chlapíka so zápästiami, s ktorým sa rozkmotrila, ale len pod podmienkou, že chlap so zápästiami zavraždí psychopatovho nenávideného otca. Polícia ten zločin nedokáže rozlúsknuť, pretože ani jeden z vrahov nebol spojený s obeťou, a tak sa nenájde žiadny zrozumiteľný motív.

„Pre film je to bohovský nápad,“ zhodnotila som, „no v skutočnom živote by to nemohlo fungovať. Teda, keby ste plánovali vraždu a chceli by ste ju vykonať takto.“

„Ako to myslíš?“ spýtala sa Tilda a privinula sa k Felixovi.

„Myslím to tak, že by si sa musela celú večnosť vyvážať vlakom a spoliehať sa, že sa dáš do rozhovoru so spolucestujúcim, ktorý chce tiež niekoho zabiť. Toho sa nedočkáš.“

„Podľa mňa chce každý niekoho zavraždiť,“ podotkla. Felix posunul Tildu tak, aby si nohy prehodila cez jeho stehná, a položil si ruky na jej útle kolená. Zauja lo ma, akí sú tí dvaja pekní, aké majú pekne tvarované kosti, bielu pokožku a blond vlasy, ani čo by boli dvojičky. Zastavili film, aby si otvorili ďalšiu fľašu rovnakého francúzskeho vína, a Felix zatiaľ rozvíjal moju myšlienku. „Pokiaľ ide o tú vražednú zápletku, samozrejme máš pravdu, Callie. Lenže dnes už nemusíš jazdiť vlakmi, aby si sa zoznámila s nádejným vrahom, stačí nájsť niekoho na internete, na nejakom diskusnom fóre alebo chatovacej miestnosti.“

„Budem na to pamätať.“

„Felix má pravdu,“ pridala sa Tilda. „Dnes sa psychopa ti stretávajú na internete.“

* * *

Dopozerali sme film a už som sa chystala domov, no ešte som povedala, že musím ísť na záchod. Bola to výhovorka, nepotrebovala som cikať. Len čo som za sebou zamkla, pozorne som sa rozhliadla. V plastovom pohári na umývadle som zbadala dve zubné kefky a v skrinke pri zrkadle pánske holiace potreby. Kôš bol plný odpadkov, objavila som prázdne fľašky od šampónov, zvyšky zaschnutého mydla, chuchvalce vaty, použité žiletky a poloprázdne tégliky s telovou kozmetikou. Uvedomila som si, že Felix upratoval v Tildinej kúpeľni, podobne ako jej organizoval kuchyňu. Potešilo ma, že sa o ňu niekto stará a pomáha jej udržiavať poriadok. Siahla som hlbšie do koša a vytiahla plastové vrecúško s čímsi tvrdým vo vnútri. Sadla som si na záchodovú misu a rozbalila vrecúško, v ktorom som očakávala niečo bežné, napríklad lak na nechty alebo možno rúž. Vytiahla som však použitú injekčnú striekačku. Bola som taká šokovaná a zmätená, že som so svojou korisťou v ruke okamžite zamierila späť do obývačky. „Čo má byť, doriti, toto?“ Felix a Tilda sa na seba pozreli, na tvárach sa im zračili vinovaté úsmevy, akoby spolu kuli nejaké pikle. Napokon sa ozvala Tilda, „Odhalila si naše tajomstvo. Picháme si vitamín B12, pomáha nám zvládať tlak, hektický život a tak.“

„Čo? To je šialené. Mali by ste sa hanbiť!“ Neverila som jej a ako dôkaz som stále držala vo vzduchu striekačku.

„Vitaj vo svete vysokých financií,“ prehodil Felix.

„Nič na tom nie je, naozaj!“ Tilda sa pri pohľade na moju zdesenú tvár rozosmiala. „Naozaj… Nemusíš mať obavy.

Robí to veľa úspešných ľudí. Herci… Alebo bankári… Keď mi neveríš, over si to na internete.“ Vzápätí sa zháčila. „Počkaj… Prečo sa mi prehrabávaš v odpadkoch, doriti?“

Keďže mi nenapadla žiadna odpoveď, bezradne som pokrčila plecami a utrúsila som, že by som radšej mala ísť domov. Tilda na mňa zazrela, v jej pohľade sa zračilo Si nenapraviteľná! a podala mi kabát.

Felix mi povedal, že by ma čoskoro rád opäť videl, a silno ma zovrel v náručí, ako to azda robia obrovskí ragbisti, keď sa lúčia s útlymi synovcami a neterami.

* * *

Doma som si otvorila notebook a do vyhľadávača som zadala vitamínové injekcie. Ukázalo sa, že Tilda hovorila pravdu, a neveriacky som zisťovala, čo všetko urobia profesionáli, aby „dosiahli životné ciele“. Povedala som si, že to pustím z hlavy a zmierim sa s faktom, že Tilda a Felix žijú v inom svete ako ja. Potom som sa pustila písať poznámky o obidvoch, pridala som ich do súboru, ktorému hovorím „fascikel“. Je to zvyk, ktorý som si vypestovala ešte ako dieťa – sledovať Tildu, pozorovať ju, kontrolovať, či je v poriadku. Zapísala som si toto: Felix pôsobí ako výnimočný človek. Vie v človeku vyvolať dojem, že sa s ním podieľa na nejakom komplote a spolu si uťahujú zo zvyšku ľudstva. Som úplne vedľa z toho, že sa Tilda rozhodla nás zoznámiť, a teraz, keď som ho spoznala, som rada, že si rozumejú a že sa o ňu tak dobre stará.

2

V stredu mi sestra zatelefonovala a pozvala ma na večeru. Prekvapilo ma to, lebo som si myslela, že sa na mňa bude hnevať pre ten incident s košom v kúpeľni, ale ani slovom sa o ňom nezmienila, a keď som dorazila do jej bytu na Curzon Street, naďabila som na Felixa, ako varí divinu s bobuľami jalovca.

„Ty si génius!“ zvolala som a on ma odmenil sexi úškrnom.

„Felix vlastnoručne upiekol zákusky z lístkového cesta,“ prehodila Tilda. „Má na to tie správne prsty, dlhé a studené.“ Zapreberal prstami a obe sme zdôraznili, že lístkové cesto sme v živote nepiekli a kupujeme hotové zákusky v obchode. Všimla som si, že Felix má talent upratovať kuchyňu popri varení, takže keď som mu po jedle chcela ísť pomôcť, nebolo s čím. Kuchyňa bola taká čistá a uprataná, ako som to u Tildy ešte nevidela, všetky hrnce a panvice umyté a odložené v skrinkách. „Ako to robíš?“ spýtala som sa. „Je to priam zázrak.“

„Ide mi to samo od seba… A teraz, Callie, zabudni na upratovanie a umývanie a povedz Tilde, že by bolo romantické, keby sme si v nedeľu vyšli člnom na Temžu. Smerom na Windsor a Bray, kde plávajú labute.“

„Na akom člne?“

„Na nejakom jednoduchom a drevenom. Nech je to správne anglické.“

„Jasné,“ súhlasila okamžite Tilda. „Som za.“

Cez rozstrapatené vlasy zdvihla k nemu zasnený pohľad a ja som si uvedomila, že je doňho po uši zaľúbená. Premkla ma bodavá bolesť. Všimla si to a povedala, „Čo keby si šla s nami, Callie? Nebolo by to rozkošné?“ Tento typ sentimentálnosti sa mi k nej vôbec nehodil, takže som sa neubránila irónii.

„Áno, bude to vskutku rozkošné… vskutku rozkošne rozkošné.“

* * *

Felix v nedeľu prenajal červený športový peugeot a zbalili sme veci na piknik v Berkshire. Nebolo to ďaleko, len hodina cesty, a keď sme dorazili, ocitli sme sa v inom svete – krajinou sa vlnila široká Temža, stromy vôkol boli obsypané pukmi a z konárov vyrážali prvé jarné lístočky. Čln bol presne taký, ako si Felix želal, jednoduchý otvorený trup z dreva natretého odlupujúcou sa farbou, s motorom vzadu.

„Je dokonalý,“ ohodnotil a obdivne sa díval, ako sa priviazaný hojdá pri móle, skontroloval tri lavice a núdzové veslá. Nasadli sme a s bafkajúcim motorom sme sa vybrali po rieke, nastavovali sme tváre slnečným lúčom a vychutnávali si nádherný pocit krehkého tepla. Podchvíľou nás hrialo slnko, no keď sa stratilo za mrakmi, premkol nás chlad. Nahla som sa ponad okraj člna, končekmi prstov som sčerila čiernu vodu a striaslo ma.

„Bože, aká je studená!“

Plavili sme sa popri šírych poliach, Windsorskom zámku, slnkom vyblednutých vidieckych sídlach s trávnikmi až k rieke, keď som na brehu zbadala volavku.

Felix sedel vzadu pri kormidle a odrazu zvolal, „Zaplávajme si.“ Temža bola v tomto ročnom období roka široká, na jednom brehu sa rozprestieral hustý les, na druhom plochý prázdny pasienok.

„Voda je príliš studená!“ zaprotestovala som. „A nie je to bezpečné. Netopia sa v Temži ľudia?“

Lenže Felix s Tildou ma nepočúvali. Felix priviazal čln ku konáru prevísajúcemu ponad hladinu a už zo seba horúčkovito stŕhali šaty. Odrazu stáli v člne úplne nahí, a kým sa chystali na skok, čln sa bláznivo hojdal. Dve chudučké biele telá, Tilda zvierala Felixovi plece a vrieskala, „Preboha, už teraz mrznem! Nedám to!“

„Ale dáš!“

Plynulým pohybom ju pritiahol k sebe, zovrel a pritisol si na hruď, až teraz som si všimla, aká je svalnatá a silná. Kričala, „Nie! Nie!“, kopala nohami, no s ľahkosťou ju hodil do vody a vzápätí ju nasledoval. Na kratučký okamih sa mi stratili z dohľadu a zmizli v čiernote, zamrelo mi srdce, vtom sa však vynorili, metali rukami a špliechali, Tilda kričala a nebola som si istá, či od nadšenia alebo od zúrivosti. Pochopila som, keď na mňa zvolala, „Poď aj ty, Callie! Je to bohovské.“

„Vieš, že to chceš!“ Felix sa načiahol z vody, zachytil sa okraja člna a naklonil ho, ako keby bol nejaká obluda, čo ma chce schmatnúť za členok a stiahnuť pod hladinu.

„Nejdem!“

V hlave mi hučalo, nevedela som, čo mám vlastne robiť. Nechcela som sa pred nimi vyzliecť, hanbila som sa za svoje oblé ružovkasté telo a bála som sa, že ma vysmejú. Zároveň som si predstavovala, aké by to bolo skvelé, ponoriť sa na dno rieky a nechať sa prehltnúť ľadovou vodou. Opojne mi lichotilo, že ma vzali medzi seba, a z nepochopiteľných dôvodov som chcela zapôsobiť na Felixa. Sadla som si teda na jednu z lavíc, vyzliekla si bundu, mikinu, džínsy a ponožky. Vzápätí som v tričku, podprsenke a nohavičkách skočila do vody. Výsledok bol taký, aký som očakávala: bola som šokovaná, otupená, zmrznutá a pre bubnovanie v hlave neschopná myslieť. Nohami som sa dotkla dna, tvrdých kameňov pokrytých vrstvou mazľaviny. Striaslo ma a vynorila som sa na hladinu, nado mnou postával Felix. Po pás vo vode sa ku mne nahol a zovrel ma okolo drieku. „Mám ťa vo svojej moci,“ povedal mi a vytiahol ma z vody, zatiaľ čo som s rukami na jeho pleciach predstierala súboj. Vzápätí ma hodil dozadu, opäť som sa potopila a narazila na dno. Keď som sa vynorila, pristihla som sa, že kričím a smejem sa, presne ako predtým Tilda. Mala som chuť prosíkať ako dieťa, „Ešte! Ešte!“

Felix sa však vrátil k Tilde a neuniklo mi, že jej štíhle telo zdvihol oveľa ľahšie a hodil ju s oveľa väčšou silou. Keď sa objavila jej hlava, stačilo mu len jemne zatlačiť rukou, aby ju ponoril pod vodu, a nemala najmenšiu šancu protestovať. Nebolo po nej ani stopy, nevynorila ani prst, nerozčerila hladinu a už som sa začínala báť, že ju tam drží pridlho a vtláča do nebezpečného bahna. „Prestaň! Už stačí!“ zvolala som.

Uvoľnil zovretie, načo sa omámená Tilda vynorila, kašľala a lačne lapala po dychu. Opatrne ju vzal do náručia a niesol nazad k člnu. „Nemal si ma držať pod vodou…“ dostala zo seba ledva počuteľne s hlavou na jeho hrudi a s bezvládne previsnutými rukami.

Felix ju ponad okraj položil na dno člna. „Si v poriadku. Oblečieme sa a najeme sa.“

Doplávala som k člnu a nazrela dnu, či je sestra v poriadku. Keď sa nám stretli pohľady, zarazená niekoľkokrát pomaly a nechápavo zažmurkala. Chúlila sa v člne, pripomínala mi zmrzačený, do kúta zahnaný hmyz. Už-už sa mi z hrdla dral vystrašený jakot, a vtedy ako švihnutím čarovného prútika zmenila výraz, rozosmiala sa a napomenula nás, aby sme rýchlo vyliezli do člna, lebo premrzneme na kosť.

Namiesto uteráka sme použili piknikový obrus, a keď som sa dívala, ako sa Tilda utiera, zdalo sa mi, že je stále otrasená, no nebola som si istá.

Zakrátko sme už poobliekaní do suchých šiat jedli v člne sendviče a podávali si termosku s čiernou kávou. „Takéto je to s Felixom – úžasné!“ prihovorila sa mi Tilda s úsmevom.

„A som rada, že si sa k nám pridala.“ Felix zopakoval to isté, načiahol sa a letmo sa mi dotkol odhaleného členka. V tej chvíli mi všetko pripadalo jasnejšie, ostrejšie a intenzívnejšie. Obloha, stromy, voda – ešte aj šunka v sendvičoch.

Keď som neskôr prišla domov, otvorila som fascikel a pustila sa do písania: Tilda je do Felixa zamilovaná a ja ho možno milujem tiež. Ako jej partnera, prirodzene. Je taký pekný, múdry a romantický. Keď sa vyzliekol donaha a videla som, ako pred skokom do vody napína biele svalnaté telo, srdce sa mi rozbúchalo ako zvon. Bola som ohromená, že čosi také urobil predo mnou. Nepamätám sa, že by som niekedy prežila taký vzrušujúci deň. Len keby Tildu nestlačil pod vodu a nedržal ju tam tak dlho.

Table of Contents

JESEŇ 2017

JAR 2017

1

2