Harlan Coben

DON’T LET GO

Copyright © 2017 by Harlan Coben

Translation © 2018 by Patrick Frank

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6034-4

Pour Anne

A Ma Vie de Coeur Entier

Poznámka autora

Keď som vyrastal v satelitnom mestečku v New Jersey, v mojom rodnom meste kolovali dve všeobecne známe legendy.

Jedna z nich hovorila, že v majestátnom sídle za vysokou bránou z tepaného železa a s ozbrojenými strážnikmi býva notoricky známy bos mafie a spaľovňu na lístie vzadu za domom niekedy používa ako provizórne krematórium.

Druhá legenda – tá, ktorou sa inšpirovala táto kniha – hovorila, že za mafiánskym pozemkom, iba na skok od základnej školy, sa kedysi za ostnatým drôtom s varovnými ceduľkami nachádzalo riadiace stredisko raketového systému Nike s jadrovými hlavicami.

O mnoho rokov neskôr som sa dozvedel, že obe legendy boli pravdivé.

DAIS Y MALA NA SEBE priliehavé šaty s výstrihom, ktorý mohol svojou hĺbkou konkurovať nejednému filozofovi.

Predmet jej snaženia sedel na konci baru v sivom pásikavom obleku. Hm… Mal dosť rokov, aby jej pokojne mohol byť aj otcom. To by im mohlo dosť výrazne sťažiť prácu, ale na druhej strane by to mohlo aj hrať v ich prospech. Pri starých chlapoch nikdy neviete. Niektorí z nich, najmä čerstvo rozvedení, sú celí nadržaní, aby dokázali, že na to ešte vždy majú. Dokonca aj vtedy, keď na to nikdy nemali.

Najmä keď na to nikdy nemali.

Kým sa ladným krokom presúvala po miestnosti, cítila na nohách pohľady mužských návštevníkov. Lozili jej po nich hore-dolu ako dážďovky.

Keď došla na koniec baru, trocha teatrálne sa posadila na voľnú stoličku vedľa toho chlapa.

Pohľad upieral do pohárika s whisky ako veštkyňa do krištáľovej gule. Počkala, kým sa k nej obráti sám. Neurobil to. Chvíľu si skúmavo prezerala jeho profil. Nos mal ako gundžu, takmer akoby to bol len nejaký špeciálny efekt z hollywoodskeho filmu. Dlhé strapaté vlasy jej pripomínali mop na umývanie podlahy.

Tipovala to na druhé manželstvo. S najväčšou pravdepodobnosťou aj na druhý rozvod.

Dale Miller – tak sa ten chlap volal – jemne zdvihol pohár s whisky. Držal ho v oboch dlaniach ako zranené vtáča.

„Ahoj,“ oslovila ho a dávno nacvičeným pohybom hodila hlavou, aby jej vlasy nepadali do očí.

Až teraz sa k nej Miller obrátil. Pozeral sa jej priamo do očí. Čakala, kedy mu pohľad skĺzne dolu do výstrihu – dofrasa, pri týchto šatách sa to stávalo aj ženám –, nič také sa však nestalo.

„Ahoj,“ odzdravil jej a obrátil sa späť k svojej whisky.

Zvyčajne nechávala terč, nech sa do nej pustí sám. Bola to jej najobľúbenejšia technika. Pozdravila sa s ním presne ako teraz s Millerom, nahodila úsmev a chlap sa spýtal, či ju môže pozvať na pohárik. Veď to poznáte. Miller však nevyzeral, že by sa mu chcelo flirtovať. Dal si poriadny dúšok whisky a hneď aj ďalší.

Dobre. Pije ako divý. Tým sa to celé zjednoduší.

„Môžem pre teba niečo urobiť?“ spýtal sa jej.

Statný. Keby ho mala opísať jedným slovom, bolo by to práve toto. Ešte aj v sivom pásikavom obleku z neho vyžaroval dojem statného motorkára, možno veterána z Vietnamu, s hlbokým chrapľavým hlasom. Bol to ten typ staršieho muža, ktorý jej z nejakého dôvodu vždy pripadal sexi – aj keď možno len preto, lebo sa na nej prejavovali komplexy z otca. Vždy sa jej páčili muži, pri ktorých sa cítila bezpečne.

Už hrozne dávno žiadneho takého nestretla. Skús to inak, hovorila si v duchu.

„Neprekážalo by ti, keby som ostala sedieť pri tebe?“ Naklonila sa o čosi bližšie, trocha zapracovala na výstrihu a šepla: „Je tu jeden taký…“

„Obťažuje ťa?“

Sladučké. Nevyslovil to s chlapáckou pózou ako toľko chumajov, ktorých v živote stretla. V podaní Dala Millera to znelo pokojne, vecne, galantne, dokonca… Dokonca ako od človeka, ktorý ju naozaj chce chrániť.

„Nie, nie… Nie celkom.“

Začal sa obzerať po bare. „Ktorý to je?“ Položila mu ruku na rameno.

„Vlastne o nič nejde. Fakt. Len som… Skrátka sa tu pri tebe cítim bezpečnejšie, okej?“

Znova sa jej pozrel do očí. Hrčovitý nos mu vôbec neladil s tvárou, no takmer ste si ho ani nevšimli, keď na vás uprel prenikavý pohľad tých svojich modrých očí. „Pravdaže,“ povedal, aj keď ešte vždy pôsobil trocha opatrne. „Môžem ťa pozvať na pohárik?“

Nič viac Daisy nepotrebovala. Umenie konverzácie zvládala výborne a muži – ženatí, slobodní, rozvedení, v rozvodovom procese – sa jej vždy bez problémov otvorili ako kniha. Dalovi Millerovi to trvalo dlhšie ako zvyčajne – ak to správne rátala, až pri štvrtom poháriku –, nakoniec jej však aj on porozprával o hroziacom rozvode s Clarou. Bola to jeho druhá žena, presne ako Daisy odhadovala, a mala o osemnásť rokov menej ako on. („Mal som to vedieť, no nie? Ako som mohol byť taký sprostý?“) O pohárik neskôr jej povedal o svojich dvoch deťoch, Ryanovi a Simone, ako sa o ne súdia, a aj o svojej práci vo finančnom sektore.

Aj ona sa pred ním musela tváriť úprimne. Inak by to nefungovalo. Musíte ich nažeraviť. Práve na takéto prípady mala pripravenú historku – samozrejme, od začiatku do konca vymyslenú –, no čosi na Millerovom správaní ju nútilo pridať k nej aj zrnká pravdy. Celú mu ju, pravdaže, nepovedala. Neprezradila ju nikomu okrem Rexa a ani on nevedel úplne všetko.

On pil whisky, ona vodku. Snažila sa nasávať pomalšie ako on. Dvakrát si odniesla plný pohárik na záchod, vyliala ho a vrátila sa len s vodou. Aj tak sa jej však už krútila hlava, keď prišla esemeska od Rexa.

P?

P znamenalo „pripravená“.

„Všetko v poriadku?“ spýtal sa jej Miller.

„Ale áno. To bolo len od kamošky.“

Odpísala mu A ako „áno“ a obrátila sa zasa k Dalovi. V tejto časti svojho výstupu sa zvyčajne jednoducho spýta, či nechce ísť niekam, kde nie je taký hurhaj. Muži po tej šanci skočia ako diví – v tomto sú dokonale predvídateľní –, nebola si však istá, či to zaberie aj na Millera. Niežeby o ňu nemal záujem, to nie. Akurát jej pripadal akosi… ako to povedať… nad vecou.

„Smiem sa ťa na niečo spýtať?“ začala opatrne. Dale sa usmial. „Celý večer nerobíš nič iné.“

Trocha pritom opilecky zaťahoval. Dobre, pomyslela si.

„Máš auto?“ spýtala sa.

„Mám. Prečo?“

Obzrela sa po bare. „Mohla by som ťa… ehm… poprosiť o odvoz domov? Nebývam ďaleko.“

„Jasné. V pohode.“ A potom: „Možno chvíľu potrvá, kým vytriezviem…“

Daisy zoskočila z vysokej barovej stoličky. „Ale nie. V poriadku. Pôjdem domov pešo.“

Miller sa prudko vzpriamil. „Počkaj chvíľku. Čo?“

„Vieš, potrebujem sa dostať domov, ale ak nemôžeš šoférovať…“

„Nie, nie,“ namietol a ako-tak sa mu podarilo postaviť na nohy. „Vezmem ťa tam.“

„Ak to má byť problém…“

„Nie je to problém, Daisy.“

A je to! Cestou k dverám rýchlo poslala Rexovi esemesku:

I

Bol to kód pre „ideme“.

Niekto by to nazval podvodom či úskokom, Rex však trval na tom, že si zarábajú počestným spôsobom. Ich plán bol jednoduchý a čistý, aj keď sa to asi nedalo tak celkom povedať aj o jeho motívoch. Muž sa rozvádza so ženou. Súd o deti začína byť čoraz škaredší. Obe strany podliehajú zúfalstvu. Manželka – teoreticky by to mohol byť aj manžel, ale zatiaľ to boli vždy len manželky – angažuje Rexa, aby jej pomohol v tejto najkrvavejšej zo všetkých bitiek. A ako to Rex urobí?

Dostane ho pred súd pre alkohol za volantom.

Ako lepšie preukázať, že ten muž nie je vhodným kandidátom na výchovu detí?

No a tak im to fungovalo. Daisy mala dve úlohy: Zabezpečiť, aby toho chlap vypil dosť nad zákonný limit, a dostať ho za volant. Rex, povolaním policajt, ho potom zastavil a zatkol za riadenie vozidla pod vplyvom alkoholu, a – Bum! – klientka mala odrazu neskutočnú výhodu v rozvodovom konaní. Momentálne ich Rex čakal v služobnom vozidle o dve ulice ďalej. Vždy si našiel opustené miesto veľmi blízko pri podniku, v ktorom daný večer nasáva jeho korisť. Čím menej svedkov, tým lepšie. Nestáli o zbytočné otázky.

Urobiť cestnú kontrolu, zatknúť vodiča a ide sa ďalej. Obaja sa vytackali z dverí na parkovisko.

„Tadiaľto,“ povedal jej Miller. „Parkujem tam vzadu.“

Parkovisko malo povrch z voľného štrku. Miller doň cestou k Toyote Corolle neprestajne kopal. Pri aute stisol diaľkový ovládač. Ozvalo sa dvojité zapípanie a on vykročil k dverám na strane spolujazdca. Daisy to zaskočilo. „Vari nechce, aby šoférovala ona? Bože, to nie! Alebo je len oveľa ožratejší, ako si myslela? To by bolo pravdepodobnejšie. Potom si však odrazu uvedomila, že to nie je ani jedno, ani druhé.

Dale Miller jej šiel otvoriť dvere ako pravý džentlmen. Aspoň vidieť, ako dlho žiadneho nestretla. Ani jej hneď nedošlo, čo vlastne robí.

Podržal jej dvere a ona hladko nasadla. Miller počkal, kým sa pohodlne usadí, až potom ich za ňou opatrne zavrel.

Normálne ju až zabolelo od pocitu viny.

Rex jej mnohokrát vysvetľoval, že nerobia nič protizákonné, ba ani neetické. Po prvé, ich plán nie vždy vyjde. Niektorí chlapi nechodia po krčmách. „Ak patrí k nim,“ vravieval, „tak je z obliga. Ale ten náš už aj tak slope, nie? Ty mu len troška pomôžeš, nič viac. Ani potom si nemusí ožratý sadať za volant. Je to len na ňom. Nenútiš ho k tomu so zbraňou v ruke.“

Zapla si bezpečnostný pás. Dale Miller urobil to isté, potom naštartoval a zaradil spiatočku. Pod pneumatikami vŕzgal štrk. Keď vyšli z parkovacieho miesta, Dale opäť zastavil a zahľadel sa na Daisy. Pokúsila sa o úsmev, no nedarilo sa jej to.

„Čo predo mnou tajíš, Daisy?“ spýtal sa. Zamrazilo ju, no neodpovedala.

„Niečo sa ti stalo. Vidím ti to na tvári.“

Nebola si istá, čo na to povedať, tak sa len silene zasmiala.

„V bare som ti vyrozprávala celý príbeh svojho života, Dale.“ Počkal ešte ďalšiu sekundu, možno dve. Pripadalo jej to ako hodina. Nakoniec sa obrátil dopredu a zaradil rýchlosť.

Cestou z parkoviska už nič nevravel.

„Doľava,“ inštruovala ho Daisy. Aj sama cítila, aký má napätý hlas. „A potom na druhej doprava.“

Dale Miller ďalej mlčal a odbočoval veľmi opatrne, ako človek, ktorý to prehnal s alkoholom a nechce dať policajtom dôvod, aby ho zastavili. Jeho Corolla bola čistá, neosobná a až priveľmi voňala dezodorantom. Keď Miller na druhej križovatke odbočil doprava, Daisy zadržala dych a čakala na Rexov maják so sirénou.

Práve táto časť akcie ju vždy najväčšmi desila, pretože nikdy nevedela, ako ten chlap zareaguje. Jeden sa raz pokúsil ujsť – našťastie si márnosť takéhoto počínania uvedomil už za prvým rohom. Iní začali nadávať. Najhorší však boli tí, čo sa rozplakali. Robilo ich to prekvapivo veľa. Dospelí muži, čo ju len pred chvíľou tvrdo balili, odrazu rumádzgali ako malí škôlkari.

V momente im došlo, do akej šlamastiky sa dostali. Ničilo ich to.

Daisy nevedela, čo môže čakať od Dala Millera.

Rex si to vedel načasovať s priam vedeckou presnosťou, a tak sa za nimi ako na povel zažal policajný maják a hneď nato zaznela aj siréna hliadkového vozidla. Daisy sa zvrtla k Millerovi, aby odhadla jeho reakciu. Ak ho to vyviedlo z rovnováhy či zaskočilo, nedal to na sebe absolútne poznať. Bol vyrovnaný, pôsobil priam odhodlane. Zapol smerovku a opatrne zastal na kraji cesty. Rex odstavil služobné auto za ním.

Sirénu vypol, majáky však nechal blikať.

Dale Miller zaradil na automate parkovací stupeň a obrátil sa k nej. Nebola si istá, ako sa tváriť. Prekvapene? Súcitne? Vzdychnúť si niečo v zmysle „No, čo už“?

„Ale, ale,“ povedal Dale. „Zdá sa, že nás minulosť napokon predsa dostihla, čo?“

Jeho slová, tón a výraz ju nervovali. Najradšej by sa bola rozkričala na Rexa, nech sa poponáhľa, ale on naťahoval čas ako typický policajt. Dale Miller z nej nespúšťal zrak dokonca ani vo chvíli, keď mu Rex napokon predsa zaklopal na okno. Až potom sa pomaly odvrátil a pootvoril ho.

„Nejaký problém, pán príslušník?“

„Dobrý deň, pán vodič. Predložte vodičské oprávnenie a doklady od vozidla, prosím.“

Dale Miller mu ich podal.

„Požili ste pred jazdou alkohol, pán Miller?“

„Možno jeden štamperlík,“ odvetil Dale.

Aspoň v tomto sa nelíšil od všetkých ostatných. Všetci do jedného na túto otázku klamali.

„Mohli by ste na chvíľu vystúpiť z vozidla?“

Miller sa zasa obrátil k Daisy. Snažila sa nestrúhať pod jeho skúmavým pohľadom grimasy. Pozerala sa rovno pred seba a vyhýbala sa jeho očiam.

Rex ho súril: „Pán vodič, žiadal som vás…“

„Samozrejme, pán príslušník.“

Dale Miller siahol po kľučke. Keď sa zažalo osvetlenie interiéru, Daisy na moment zavrela oči. Miller sa s fučaním vysúkal z auta. Dvere nechal otvorené, ale Rex sa natiahol okolo jeho boku a zabuchol ich. Okno však ostalo stiahnuté, takže ich Daisy počula.

„Pán vodič, rád by som s vami prešiel niekoľko terénnych testov triezvosti.“

„To by sme mohli vynechať,“ povedal mu Miller.

„Prosím?“

„Prečo neprejdeme rovno k dychovej skúške? Nebude to tak jednoduchšie?“

Táto ponuka Rexa zaskočila. Na moment sa pozrel do auta za ním. Daisy iba rozpačito pokrčila plecami.

„Predpokladám, že máte v aute tester na orientačnú dychovú skúšku, nie?“ spýtal sa Miller.

„Áno. Mám.“

„Tak nestrácajme čas – váš, môj ani tejto rozkošnej mladej dámy.“

Rex váhal, nakoniec však povedal: „Dobre. Počkajte tu.“

„Iste.“

Keď sa obrátil, že pôjde naspäť do služobného auta, Dale Miller vytiahol pištoľ a dvakrát mu strelil zozadu do hlavy. Rex sa zosypal na zem.

Potom Dale Miller obrátil zbraň k Daisy. Vrátili sa, pomyslela si.

Po všetkých tých rokoch ma predsa len našli.

Prvá kapitola

BEJZBALKU SOM SI DRŽAL tesne pri nohe, aby ju Trey – aspoň som predpokladal, že je to Trey – nevidel.

Ten, ktorého som mal za Treya, sa ku mne blížil s umelo opálenou pleťou, emo ofinou a nezmyselnými kmeňovými tetovaniami okolo nafúknutých bicepsov.

Ellie ho opísala ako „čistokrvného odroňa“. Tento chlap presne tak aj vyzeral.

Aj tak som sa však musel uistiť, že mám toho pravého.

„Trey?“

Prestal sa knísavo prechádzať, zvraštil obočie ako nefalšovaný kromaňonec a spýtal sa: „Kto to chce vedieť?“

„To ti mám akože povedať, že ja?“

„Ha?“

Vzdychol som si. Vidíš, s čím tu mám do činenia, Leo?

„Spýtal si sa, kto to chce vedieť,“ pokračoval som. „Akoby si bol podráždený. Keby som na teba zavolal ,Mike?‘, asi by si Ien odsekol, že si ťa s niekým mýlim. Tým, ako si sa naježil, si mi vlastne prezradil, že naozaj si Trey.“

Mali ste vidieť, ako zmätene sa ten chmuľo tváril.

Spravil som krok k nemu. Palicu som stále držal mimo jeho zorného uhla.

Trey sa hral na veľkého gangstra, no cítil som, ako z neho vyžaruje strach. Sálal z neho ako teplo z rúry. Neprekvapilo ma to. Som celkom slušne urastený – rozhodne nepripomínam drobnú ženu, ktorú môže otĺkať, aby sa cítil mocnejší.

„Čo chceš?“ spýtal sa ma. Ďalší krok k nemu.

„Porozprávať sa.“

„O čom?“

Švihol som jednou rukou, lebo tak je to rýchlejšie. Koniec palice mu udrel do kolena. Trey zavyl, no nespadol. Chytil som ju obomi rukami. Pamätáš sa, ako nás to v detskej lige učil tréner Jauss, Leo? Palicu dozadu, lakeť dohora. Opakoval to v jednom kuse. Koľko sme vtedy mali, Leo? Deväť? Desať? To je už vlastne jedno. Aj tentoraz som to spravil presne tak, ako nás učil tréner. Palicou som sa zahnal celkom dozadu, lakeť som vysunul dohora a pri údere som spravil krok vpred.

Ťažké drevo naplno dopadlo na to isté koleno ako predtým. Trey šiel k zemi ako podťatý. „Prosím…“

Tentoraz som zdvihol palicu nad hlavu, ako keď sa rúbe drevo, a vložil som do úderu všetku silu a rozbeh. Znova som mieril na to isté koleno. Pri dopade som cítil, ako v ňom čosi povolilo. Trey zavýjal. Opäť som zdvihol palicu. To si už Trey držal koleno oboma rukami, aby si ho ochránil. Kašlať na to. Skúsime to inde, nech máme istotu, no nie?

Namieril som ju na členok. Keď naň dopadla, normálne sa pod ňou rozpučil ako huspenina. Vydalo to zvuk, ako keď šliapneš čižmou do suchých konárikov.

„Nikdy si mi nevidel do tváre,“ povedal som mu. „Ak povieš jediné slovo, vrátim sa a zabijem ťa.“

Na odpoveď som nečakal.

Pamätáš sa, ako nás otec prvý raz zobral na zápas veľkej bejzbalovej ligy, Leo? Bolo to na štadióne Yankees. Sedeli sme v boxe pri tretej báze. Obaja sme mali celý čas na ruke bejzbalovú rukavicu v nádeji, že k nám priletí zatúlaná loptička. Samozrejme, nepriletela. Pamätám sa, ako otec vyvracal tvár k slnku. Spomínam si na ten jeho úsmev a staromódne slnečné okuliare na očiach. Bol super, no nie? Ako Francúz vôbec nepoznal pravidlá – aj preňho to bol prvý veľký zápas v živote –, ale vôbec mu na tom nezáležalo, nemám pravdu? Preňho bolo dôležité len to, že je vonku so svojimi dvojičkami.

To mu vždy dokonale stačilo.

O tri ulice ďalej som zahodil palicu do kontajnera pri samoobsluhe 7-Eleven. Na rukách som mal rukavice, takže som na nej nenechal odtlačky. Kúpil som si ju pred rokmi na blšom trhu neďaleko Atlantic City. Neexistuje, aby ju niekto vystopoval až ku mne. Niežeby som sa toho bál, to nie. Policajti sa nepôjdu potrhať, aby medzi lepkavými odpadkami hľadali dôkazy o útoku na totálneho chruňa ako Trey. Možno v televízii, ale nie v skutočnosti. V reálnom živote to jednoducho pripíšu miestnym rozbrojom, nevydarenému kšeftu s drogami, dlhu u úžerníka alebo niečomu podobnému, za čo si to ten debil vlastne aj celkom zaslúžil.

Prešiel som krížom cez parkovisko a širokým oblúkom som sa vrátil k miestu, kde som nechal auto. Na hlave som mal šiltovku Brooklyn Nets – veľmi obyčajnú – a hlavu som držal stále sklonenú. Zase: Nemyslím si, že by ten prípad niekto bral vážne, ale človek môže naraziť na priveľmi nadšeného zelenáča, ktorý si dá skopírovať záznamy z kamier, alebo také niečo.

Opatrnosť ma nič nestojí.

Nastúpil som do auta a vyrazil som po Interstate 280 rovno naspäť do Westbridgea. Zazvonil mi mobil. Volala Ellie, akoby nejakým zázrakom vedela, čo robím. Svedomie v ľudskej podobe. Nateraz som ju ignoroval.

Westbridge je predmestie ako z amerického sna. V médiách by ho mohli nazvať „rodinne orientované“, možno aj „zámožné“ či dokonca „elegantné“, ale celkom isto by u nich nedosiahlo úroveň „snobského“. Konajú sa tam opekačky rotariánov, oslavy 4. júna, karnevaly klubu Kiwanis, sobotňajšie ranné trhy biofarmárov. Deti sa tam stále vozia do školy na bicykli. Stredoškolské futbalové zápasy majú slušnú návštevnosť, najmä keď hráme s hlavnými rivalmi z Livingstonu. Tréner Jauss pred pár rokmi zomrel, ale pomenovali po ňom jedno z ihrísk.

Práve pri ňom som teraz zastal v policajnom aute. Veru tak, som presne taký typ policajta. Myslel som na teba, Leo, ako trčíš v pravom poli. Nechcel si hrať – teraz si to už uvedomujem –, ale chápal si, že bez teba by som asi nehral ani ja. Niektorí pamätníci ešte vždy rozprávajú o tom slávnom fiasku v štátnom semifinále, keď sa mi za celý zápas nepodarilo ani raz odpáliť loptičku. Ty si nemal na to, aby ťa nechali hrať, a tak sa vedenie detskej ligy rozhodlo, že budeš viesť klubové štatistiky. Zrejme to urobili, aby som zbytočne nereptal. Myslím, že vtedy som to ešte nechápal.

Ty si bol vždy múdrejší, Leo. Bol si vyspelejší, a tak ti to zrejme došlo oveľa skôr ako mne.

Odviezol som sa domov a zaparkoval som na príjazdovej ceste. Tammy a Ned Walshovci odvedľa – Ned je pre mňa stále Ned Flanders zo Simpsonovcov, lebo má fúzy ako pornoherec a príliš žoviálne vystupovanie – čistili ríny. Obaja mi zamávali.

„Ahoj, Nap,“ pozdravil ma Ned.

„Ahoj, Ned,“ odzdravil som mu. „Ahoj, Tammy.“

Vždy som taký priateľský. Správam sa ako stelesnenie dobrého suseda. Vieš, som najzriedkavejšie zo všetkých stvorení na predmestí – slobodný bezdetný heterosexuál je tu asi taký bežný ako cigareta vo fitnescentre –, a tak sa veľmi snažím vyzerať normálne, spoľahlivo a nudne.

Aby ma nik nevnímal ako hrozbu.

Pred piatimi rokmi mi zomrel otec, takže ma zrejme považujú za typického čudáka, čo stále žije v rodičovskom dome a utieka sa pred svetom ako Boo Radley. Preto sa snažím mať dom v dokonalom stave. Preto si dávam pozor, aby som si vhodné nápadníčky vodil domov za denného svetla, aj keď viem, že mi to s nimi nevydrží.

Bývali časy, keď by muž ako ja pôsobil dojmom očarujúcej výstrednosti. Obyčajný starý mládenec. Dnes si susedia možno robia obavy, či nie som pedofil alebo niečo podobné. Snažím sa ich čo najkvalitnejšie rozptýliť ešte skôr, ako by mohli vzniknúť.

Väčšina z nich pozná aj príbeh nás dvoch, takže im dáva zmysel, že som ostal bývať práve tu.

Ešte stále som mával Nedovi a Tammy.

„Ako sa drží Brodyho mančaft?“ spýtal som sa. Bolo mi to jedno, ale imidž je imidž.

„Osem jedna,“ prezradila mi Tammy.

„To je super!“

„Mal by si v stredu prísť na zápas.“

„To by som rád,“ odvetil som.

Rovnako rád by som si dal vyoperovať obličku príborovým nožom.

Ešte som sa chvíľu usmieval ako taký debil a vošiel som do domu. Z našej spoločnej izby som sa už odsťahoval, Leo. Po tej noci – vždy o nej hovorím ako o „tej noci“, lebo nie som schopný akceptovať termíny ako „dvojitá samovražda“, „nešťastná náhoda“ či dokonca, aj keď tomu nikto neverí, „vražda“ – som už nezniesol predstavu, že mám spať na dolnej z našich dvoch postelí. Miesto toho som trávil noci na prízemí v izbe, ktorej sme hovorili „malá obývačka“. Jeden z nás to asi mal urobiť už dávno, Leo. Naša detská bola v pohode pre dvoch chlapcov, ale pre dvojicu dospievajúcich mužov už bola skrátka pritesná.

Nikdy mi to však neprekážalo. Myslím, že ani tebe.

Po otcovej smrti som sa presťahoval hore do rodičovskej spálne. Ellie mi pomohla prestavať našu detskú na pracovňu s bielymi vstavanými skriňami v štýle, ktorému hovorila „moderný mestský statok“. Fakt neviem, ako to myslela.

Vyrazil som rovno do spálne a začal som si rozopínať košeľu, keď ktosi zazvonil. Vravel som si, že to bude UPS alebo FedEx, a nenamáhal som sa ísť otvoriť. Keď zazvonili znova, napadlo mi, či som si neobjednal niečo, čo sa doručuje len na podpis. Na nič také som si nespomínal. Pozrel som sa z okna spálne.

Policajti.

Mali na sebe civilné šaty, ale ja ich vždy viem rozoznať. Netuším, či je to držaním tela, oblečením alebo niečím nehmotným, ale asi to nebude len tým, že aj ja som poliš, a preto vždy rozoznám kolegu. Stál tam muž so ženou. Na sekundu mi blyslo hlavou, že idú kvôli Treyovi – logická dedukcia, nie? –, ale letmý pohľad na ich neoznačené služobné auto (z ktorého tak bije, komu patrí, že by pokojne mohlo mať na oboch stranách veľký nápis „neoznačené policajné vozidlo“) ukázal, že sú z Pensylvánie.

Bleskovo som si natiahol sivé tepláky a skontroloval v zrkadle, ako vyzerám. Dalo sa to opísať iba slovom „oslnivo“. Teda, možno aj inak, ale toto sa mi páčilo najväčšmi. Zbehol som dolu schodmi a siahol som po kľučke.

Netušil som, čo ma za tými dverami čaká.

Netušil som, Leo, že ma to privedie naspäť k tebe.

Table of Contents

Prvá kapitola