Kerry D. Lonsdale

EVERYTHING WE KEEP

Copyright © 2016 by Kerry D. Lonsdale

This edition is made possible under a license

arrangement originating with Amazon publishing,

www.apub.com, in collaboration with

Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © 2018 by Zuzana Thérová

Jacket design © 2018 by Kateřina Stárková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5955-3

Venované Henrymu, ktorý precestoval

päťtisíc míľ, aby ma našiel.

Ľúbim ťa.

Tento príbeh je vymyslený. Mená, postavy, organizácie,

miesta a udalosti sú dielom autorkinej fantázie.

Prvá časť

Los Gatos, perla Kalifornie

1

Júl

Na náš sobáš sa môj snúbenec dostavil do kostola v truhle.

Roky som snívala, že na mňa bude čakať pri oltári, a keď ma zazrie, usmeje sa, ako to vedel iba on. Pod tým úsmevom som sa zakaždým roztopila. Uličkou medzi lavicami som však dnes nekráčala ako nastávajúca manželka svojej prvej a jedinej lásky. Prišla som na jeho pohreb.

Vkĺzla som do druhej lavice k rodičom. Priatelia a príbuzní zaplnili chrám do posledného miestečka. Mali to byť naši svadobní hostia, no namiesto účasti na svadobnom obrade prišli vzdať úctu mužovi, ktorý zomrel veľmi mladý a priskoro. Mal iba dvadsaťdeväť rokov.

James je preč. Navždy…

Po líci sa mi skotúľala slza. Utrela som si ju papierovou vreckovkou, čo som krčila v dlani.

„Tu máš, Aimee,“ povedala mama a podala mi čistú.

„Ď-ďakujem,“ vzlykla som.

„To je ona?“ zamrmlal akýsi ženský hlas za mojím chrbtom. Schúlila som sa a hlavu som vtiahla medzi plecia.

„Áno, jeho snúbenica,“ zašepkal druhý hlas.

„Chúďatko! Taká mladučká… Ako dlho boli zasnúbení?“

„Neviem presne, ale poznali sa od detstva.“

Prekvapený nádych. „Takže detská láska. Aké nešťastie!“

„Jeho telo našli až po niekoľkých týždňoch. Viete si predstaviť, ako jej muselo byť, kým nevedela, čo s ním je?“

Vzlykla som, spodná pera sa mi roztriasla.

„Hej, dámy! Trocha ohľaduplnosti, prosím,“ zasipel otec na ženy sediace za nami. Vstal, prešuchol sa popred mamu a mňa, narážajúc do nás kolenami, a sadol si tak, aby ma rodičia mali medzi sebou. Potom si ma jednou rukou privinul k sebe, akoby ma tým mohol ochrániť pred šepotom klebetníc a zvedavými pohľadmi.

Zaburácali tóny organa, smútočný obrad sa začal. Všetci vstali. Bolelo ma celé telo, akoby som ostarla o sto rokov, sotva som sa pozviechala na nohy. Musela som sa chytiť operadla lavice predo mnou, aby som neklesla späť na sedadlo. Všetky hlavy sa otočili dozadu. Aj ja som pohľadom sledovala mužov, ktorí si pri vchode do kostola vyložili truhlu na plecia a vykročili za kňazom. Jamesovo telo bolo v takom stave, že rakva musela byť zatvorená. Chlapi neniesli iba jeho pozostatky – v tej truhle boli aj naše nádeje a plány do budúcnosti. James chcel odísť z rodinnej firmy, túžil si v meste otvoriť galériu a ja som plánovala viesť vlastnú reštauráciu, až sa moji rodičia utiahnu na dôchodok. A snívala som aj o chlapčekovi, čo by cupkal medzi Jamesom a mnou a držal sa nás za ruky.

Toto všetko dnes pochovajú.

Vzlyk, čo sa mi vydral z hrude, sa odrazil od kostolných stien a prehlušil doznievajúce tóny organa.

„Ja to nezvládnem!“ zakvílila som.

Bolo toho priveľa. Mŕtvy James. Ľútostivé pohľady, čo mi prepaľovali chrbát. Ťažký vzduch nasiaknutý pachom potu a kadidla, sladká vôňa orchideí, ktorými bol kostol v španielskom štýle vyzdobený. Kvety sme objednávali ako dekoráciu na svadbu, no Claire Donatová, Jamesova matka, objednávku nezrušila a kvety dala doviezť na pohreb. Rovnaký kostol, rovnaké kvety, len obrad iný.

Zostalo mi nevoľno. Zakryla som si ústa a pokúsila sa predrať k uličke, ale mama ma zastavila, stisla mi dlaň a chytila ma pod pazuchu, aby som si mohla oprieť hlavu o jej plece. „No tak, no tak,“ tíšila ma. Slzy mi tiekli potokom.

Smútočný sprievod zastal pred oltárom, muži zložili rakvu na kovový stojan a vrátili sa na svoje miesta. Thomas, Jamesov brat, do lavice pred nami, ku Claire oblečenej v čiernom kostýme. Strieborné vlasy mala upravené do tuhých vĺn, plecia držala vystreté. Phil, Jamesov bratanec, vošiel do lavice z opačnej strany, postavil sa vedľa Claire, na sekundu sa otočil a kývol mi. Preglgla som a mimovoľne cúvla, až som lýtkami narazila do dreveného sedadla.

Aj Claire sa obrátila a nepatrne mi kývla hlavou: „Zdravím ťa, Aimee.“

Preniesla som pohľad na ňu. „Dobrý deň,“ zamrmlala som.

Od toho dňa, keď prišla správa, že James je mŕtvy, sme spolu takmer neprehovorili. Claire dávala jasne najavo, že jej priveľmi pripomínam stratu najmladšieho syna, a tak som sa držala bokom. Bolo to tak pre obe lepšie.

Pohreb pokračoval zvyčajným sledom rituálov a piesní. Smútočné prejavy a čítanie z Písma som počúvala iba na pol ucha a po obrade som sa prešmykla k dverám, skôr než ma naši stačili zastaviť. Kondolencií som už prijala toľko, že by mi vystačili na dva životy.

Smútoční hostia sa trúsili na nádvorie, kde už stálo pohrebné auto. Chcela som nebadane zmiznúť, takmer behom som sa pustila arkádovou chodbou, no keď som sa obzrela, zbadala som Thomasa. Dobehol ma a objal. Hrubá látka jeho obleku mi poškriabala líce. Veľmi sa podobal na Jamesa: tmavé vlasy, tmavé oči, olivová pokožka. Jamesova mohutnejšia, staršia verzia, no jeho charizma mu chýbala.

Vo vlasoch som pocítila Thomasov dych. „Som rád, že si prišla.“

„Veľa nechýbalo a nebola by som tu.“

„Viem.“

Prichádzali k nám ľudia, a tak ma odviedol ďalej, až pod rozkvitnutý krík trúbkovca na konci chodby. Oranžové kvety tancovali v júlovom vánku. Na svitaní Los Gatos zahalila prímorská hmla, ale teraz ju už slnko rozohnalo. Deň bol nezvyčajne horúci.

Thomas ma chytil za ramená. „Ako sa cítiš?“

Potriasla som hlavou, pritlačila jazyk na podnebie a zadusila vzlyk.

„Musím ísť,“ hlesla som a vykrútila sa mu.

„To musíme všetci. Poď, zvezieš sa s nami. Vezmeme ťa na cintorín a potom na kar.“

Znova som potriasla hlavou. Thomas prišiel do kostola s Claire a s Philom.

Vzdychol: „Nechceš tam byť…“

„Na cintorín pôjdem.“ Požmolila som v prstoch opasok zavinovacích šiat. Do kostola ma doviezli naši, s nimi som chcela aj odísť. „Kar objednala tvoja mama pre vašich príbuzných a priateľov.“

„Boli to aj tvoji a Jamesovi priatelia.“

„Viem, ale…“

„Chápem.“ Siahol do vrecka a podal mi zložený kúsok papiera. „Neviem, kedy sa opäť uvidíme.“

„Nikam neodchádzam. To iba James…“ prehltla som a zadívala sa na svoje čierne topánky na klinovom podpätku. Dnes som mala mať na nohách biele saténové lodičky.

„Môžeš mi zavolať. Alebo ma príď pozrieť,“ navrhla som.

„Cestujem do cudziny. Služobne.“ Zdvihla som hlavu. „Áno?“

„Vezmi si to. Je to tvoje.“

Zobrala som papierik, rozložila ho a zhíkla som. Bol to šek na moje meno. A na ňom neskutočná suma. „Čo to má…“ Pri pohľade na číslo 227 000 sa mi roztriasli prsty.

„James sa chystal, že hneď po svadbe zmení závet, ale…“ Thomas si pošúchal líce, „… takto som jeho výhradným dedičom ja. Ešte nemám presný výpis z jeho cenných papierov, ale za normálnych okolností by všetko pripadlo tebe. Pravdaže, okrem vlastníckych práv na firmu Donato. Tie by na teba nemohol previesť.“

„Thomas, tie peniaze nemôžem prijať!“

Ruky si strčil do vreciek. „Ale áno, môžeš. Máš na ne nárok, dnes ste sa mali brať.“

Zadívala som sa na šek. Bola to obrovská suma.

„Tvoji rodičia sa pomaly zberajú na dôchodok, nie? Môžeš od nich odkúpiť reštauráciu. Alebo si otvoriť vlastnú. James spomínal, že je to tvoj sen.“

„Ešte som sa nerozhodla.“

„Tak cestuj, poobzeraj sa po svete. Koľko máš rokov? Dvadsaťšesť? Celý život je pred tebou. Venuj sa tomu, čo ťa urobí šťastnou.“ Smutne sa usmial a zadíval sa ponad moje plecia kamsi do prázdna. „Už musím ísť. Opatruj sa!“ pobozkal ma na líce.

Šum hlasov na kostolnom nádvorí zosilnel. Uvedomila som si mäkký dotyk Thomasových pier, no jeho slová preleteli pomimo mňa, myšlienkami som bola inde. Venuj sa niečomu, čo ťa urobí šťastnou. Netušila som, čo by to mohlo byť.

Zdvihla som hlavu, chcela som sa rozlúčiť, no Thomas bol už preč. Otočila som sa a zazrela ho stáť s matkou a s Philom. Phil akoby vycítil môj pohľad, naklonil hlavu, zadíval sa mi do očí a významne nadvihol obočie. Preglgla som. Niečo pošepol Claire do ucha a vykročil ku mne.

Horúčava stúpala, vzduch sa chvel. Vypadnime odtiaľto! zaznel mi v ušiach Jamesov hlas. Ozvena dávnych čias.

Zovrela som šek v dlani, zvrtla som sa a vytratila sa na parkovisko. Minulosť sa skončila, budúcnosť bola nejasná. A navyše, netušila som, ako sa spred kostola dostanem. Auto som nemala.

Zastala som pri obrubníku a rozmýšľala, či sa vrátiť a vyhľadať našich, keď ku mne pristúpila staršia, nakrátko ostrihaná, svetlovlasá žena. „Slečna Tierneyová?“

Zdvihla som ruku, odmietavým gestom som dala najavo, že po ďalšej kondolencii netúžim.

„Prosím… je to dôležité.“

V jej hlase som zachytila zvláštny tón. Zaváhala som.

„My sa poznáme?“

„Nebojte sa, som priateľka.“

„Jamesova?“

„Vaša! Volám sa Lacy.“ Podala mi ruku.

Pozrela som na jej ruku, potom na tvár. „Prepáčte, už sme sa niekedy stretli?“ Podávanú ruku som neprijala.

Schovala ju za chrbát a letmo sa obzrela. „Som tu kvôli Jamesovi… Mám informácie o tom nešťastí, “ povedala stíšeným hlasom.

Do očí sa mi nahrnuli slzy. Zhlboka som sa nadýchla a v pľúcach, vysilených preplakanými týždňami, ma zabolelo. Iba na štyri dni, sľuboval James. Krátka pracovná cesta. Let do Mexika, rybačka s klientom, obchodná večera, na ktorej sa doladia detaily zmluvy, návrat domov. Kapitán lode vypovedal, že James nahodil udicu, a kým šiel kapitán skontrolovať motor, James zmizol. Jednoducho bol preč...

Stalo sa to pred dvoma mesiacmi.

Môjho snúbenca vyhlásili za nezvestného. Predpokladalo sa, že je mŕtvy. A potom mi Thomas oznámil, že Jamesovo telo vyplavilo na breh. Lacy pravdepodobne nevedela, že sa našlo. Prípad uzavreli.

„Idete neskoro. Je…“

„Nažive. James žije.“

Na okamih som onemela. Čo si tá ženská dovoľuje? Ukázala som na pohrebné auto. „Pozrite!“

Obzrela sa. Vodič práve zabuchol zadné dvere, obišiel auto a sadol si za volant. Po chvíli sa vozidlo pohlo a zamierilo k bráne cintorína.

S pocitom smutného zadosťučinenia som fľochla na ženu, no nedívala sa na mňa, očami sledovala odchádzajúci pohrebák. „Ktovie, čo je v tej truhle,“ utrúsila a zamyslene zvraštila čelo.

To už bolo cez čiaru. „Počkajte!“ pustila sa za mnou, keď som sa náhlivo pokúšala prekľučkovať parkoviskom.

„Neodchádzajte, prosím!“

„Zmiznite!“

Vyhŕkli mi slzy, ústa som mala plné hustých slín. Zostalo mi na vracanie, lenže Lacy sa na mňa prilepila, nevedela som sa jej striasť. Pohľadom som preletela ulicu. Môj dom bol vzdialený asi kilometer. Možno by som to zvládla aj pešo.

V hrdle som zacítila žlč. Och Bože!

„Všetko vám vysvetlím, len ma vypočujte,“ naliehala Lacy.

„Teraz nie!“ Zakryla som si ústa a schovala sa za veľkú dodávku. Bolo mi neznesiteľne horúco, pod pazuchami a pod prsami sa mi urobili mokré fľaky. Zdvihol sa mi žalúdok. Povracala som sa.

Všetko, čo som sa usilovala udržať v sebe, vyletelo predo mňa na rozhorúčený chodník. Odkaz od Jamesa, ktorý nikdy neprišiel. Prebdeté osamelé noci, keď som čakala na správu, že je nažive. A napokon Thomasov telefonát, ktorého som sa desila. James bol mŕtvy.

A pridala mi aj Claire, lebo nástojila, aby sa pohreb konal v náš svadobný deň. Kostol bol objednaný. Hostia mali rezervované letenky. Načo teda meniť termín?

Ďalší nával nevoľnosti. Napínalo ma, no už som nemala čo vracať. Srdce mi pukalo. Rozplakala som sa, od usedavých vzlykov sa mi otriasalo celé telo. Na ovracaný asfalt dopadali ťažké slzy.

Vyčerpane som sa oprela o dodávku a zviezla sa na nárazník. Lacy mi podala fľašu vody. „Je nenačatá, nepila som z nej.“

„Ďakujem.“ Ruky sa mi triasli, nevládala som odkrútiť uzáver. Lacy mi vzala fľašu a otvorila ju. Na dúšok som vypila aspoň tretinu.

Lacy vytiahla z kabelky niekoľko papierových vreckoviek. „Nech sa páči.“ Žmolila v prstoch ucho kabelky a sledovala ma, ako si utieram ústa a nos. „Lepšie?“

„Nie!“ Vstala som, rozhodnutá ísť domov.

Lacy opäť strčila ruku do kabelky, poprehŕňala sa v nej a napokon vylovila navštívenku. „Potrebujem s vami hovoriť.“

„Neviem, čo predávate, ale nemám záujem.“

Líca jej vzbĺkli. „Nič nepredávam! Len by som vám chcela niečo…“ Nedopovedala, rozhliadla sa po parkovisku a znova pozrela na mňa.

Zažmurkala som, šokovaná nástojčivosťou jej levanduľovomodrých očí. Prebudil sa vo mne inštinkt. Tá žena niečo vie!

„Nič nepredávam a veľmi ma mrzí, ako som vám to povedala, ale každé jedno slovo je pravda. Prosím, čím skôr ma vyhľadajte.“ Vložila mi navštívenku do voľnej ruky, cúvla a vzápätí zmizla za dodávkou.

Blížili sa čiesi kroky, po chodníku v rýchlom tempe zaklopkali podpätky.

„Chvalabohu, tu si!“ zadychčane vykríkla Nadia. „Všade ťa hľadáme. Aj tvoji rodičia.“ Vlnité gaštanové vlasy, v kostole vypnuté dohora, sa jej pri behu rozsypali na plecia.

Za ňou stála Kristen, namáhavo lapajúc dych. Na jemnej pančuche sa jej pustilo očko.

Nadia a Kristen. Dnes mali byť moje družičky.

„Čo tu robíš?“ piskľavo sa opýtala Kristen a hlas jej preskočil.

„Ja…“ zháčila som sa, nemala som chuť vysvetľovať, že som sa schovávala pred cudzou ženskou, čo ma naháňala po parkovisku, a potom som si ovracala vlastné topánky.

„No tak…“ posúrila ma.

Nadia ju štuchla lakťom a ukázala na zem. Kristen pri pohľade na príčinu, vyšplechnutú na chodníku ako farba z prevrhnutej plechovice, zvraštila tvár.

„Och, Aimee!“ vzdychla.

Očervenela som a zvesila som hlavu. Oči mi padli na vizitku v dlani.

LACY SAUNDERSOVÁ

PARAPSYCHOLOGICKÉ KONZULTÁCIE

OSOBNOSTNÉ PROFILY

VRAŽDY, NEZVESTNÉ OSOBY, NEVYRIEŠENÉ ZÁHADY

POMÔŽEM VÁM NÁJSŤ ODPOVEDE, KTORÉ HI'ADÁTE

Zamrazilo ma, pozrela som za seba, no Lacy akoby sa z parkoviska vyparila.

„Čo je to?“ vyzvedala Nadia.

Podala som jej kartičku. „Ježišikriste!“ prevrátila oči.

„Začínajú sa na teba lepiť magori.“

„Kto?“ Kristen jej nazrela ponad plece.

Nadia prehla vizitku napoly a zasunula ju do kabelky. „Nebuď naivná, Aimee. Takí ľudia len zneužívajú nešťastie iných.“

„Kto? Akí ľudia?“ domŕzala Kristen. „Čo je na tej kartičke?“

„Nič, čím by sa oplatilo strácať čas.“

Nadia má pravdu, pomyslela som si. Tá Lacy musí byť strelená. Otravovať v deň pohrebu! Určite je to ten typ, čo sleduje všetky smútočné oznámenia v novinách.

Kristen ma chytila pod pazuchu. „Poď, zlatko. Vezmeme ťa na cintorín. Idem pohľadať vašich, aby vedeli, že ideš s nami. Nick čaká pri aute.“

Nick. Kristenin manžel a Jamesov najlepší kamarát.

„Chcela som ísť domov,“ namietla som. „Pešky.“ Významne fľochla na moje desaťcentimetrové podpätky a nadvihla dokonale upravené obočie. „No jasné.“

Po pohrebe nás Nick vyložil pred mojím domom. Vošla som prvá, Kristen a Nadia za mnou. Postála som vo dverách medzi halou a obývačkou nášho štvorizbového bungalovu. Kreslá potiahnuté ťavou kožou, hnedo-sivá pohovka. Plazmový televízor v skrinke z orechového dreva. Dvierka som nechala otvorené, keď som sa naposledy na niečo dívala. Už som sa nepamätala, čo vysielali. Stenu nad príborníkom zdobili tri Jamesove olejomaľby.

Všetko zostalo na svojom mieste, chýbal iba muž, ktorý tam so mnou žil.

Odhodila som kľúče a chytila som sa príborníka.

Nadia prešla cez jedálenskú časť do kuchyne. Ozvena jej podpätkov na dlážke z tvrdého dreva sa rozliehala po celom dome. „Dáš si niečo na pitie?“

„Čaj, buď taká dobrá.“ Zhodila som topánky a pomrvila prstami na nohách.

„Ja by som bola za niečo silnejšie…“ Vybrala zo skrinky tyčový mixér, z mrazničky kocky ľadu a vhodila ich do krčaha. Trocha zapraskali, keď sa dotkli teplejšieho povrchu.

Pokrčila som plecami. „Dobre, nalej. Je mi jedno čo.“

Kristen sa trocha zamračila. Vyzula sa, topánky strčila pod konferenčný stolík a uvelebila sa v kresle pri kozube, s nohami skrčenými pod sebou. Potrebovala som sa prezliecť. Keď som zamierila do spálne, cítila som na chrbte Kristenin znepokojený pohľad.

Pristúpila som ku skrini, o ktorú som sa delila s Jamesom, a otvorila ju. Moje šaty, vedľa nich jeho obleky. Všetky boli tmavé – sivé, čierne, modré. Niektoré s pásikmi, iné nie. James ich volal manažérska rovnošata. Doma chodieval v kockovaných flanelkách a džínsoch.

Keby niekto nazrel do jeho skrine, pomyslel by si, že oblečenie patrí dvom chlapom. A aj mne sa občas zdalo, že so mnou žijú dvaja rôzni muži. Reprezentant firmy Donato sa správal upäto a zdvorilo, ten druhý bol rojko, umelec s vyhrnutými rukávmi a s predlaktiami večne zababranými od farieb.

Milovala som ich oboch.

Chytila som rukáv jeho najobľúbenejšej bledomodrej košele, pritisla ho k nosu a vdýchla. Zacítila som Jamesovu kolínsku – santalové drevo a ambra – a ešte slabý pach terpentínu, ktorým čistil maliarske náčinie. Tú košeľu mal na sebe, keď maľoval posledný raz. Privrela som viečka a predstavila si ho, ako sa rozháňa štetcom a pod vyblednutou bavlnou mu hrajú svaly.

„Nechceš sa porozprávať?“ jemne sa opýtala Kristen spoza môjho chrbta.

Pokrútila som hlavou, rozviazala uzol na opasku a nechala šaty padnúť k nohám. Zo skrine som vybrala Jamesovu košeľu a tepláky, čo nosím ešte od strednej. Keď som si navliekla košeľu, pocítila som známe teplo – akoby ma objal James.

Nikdy na teba nezabudnem, Aimee.

Potlačila som vzlyk. Srdce mi pukalo.

Dlážka zavŕzgala a potom zastonala posteľ. Zabuchla som skriňu a otočila sa. Kristen sedela opretá o drevené záhlavie a v lone mala položený vankúš. Jamesov vankúš.

Zvesila som plecia. „Strašne mi chýba.“

„Viem.“ Potľapkala matrac vedľa seba.

Vliezla som do postele, hlavu si oprela o jej plece a ona si položila líce na moje temeno. Takto sme sedávali od mojich piatich rokov, keď sme si šeptom zverovali tajomstvá. Kristen, o dva roky staršia, vyplnila medzeru v mojom jedináčikovskom detstve. Objala ma okolo pliec. „Časom to poľaví, sľubujem.“

Znova mi vyhŕkli slzy. Kristen vyhrabala z nočného stolíka škatuľu s papierovými vreckovkami a podala mi ju. Vysmrkala som sa. Pohladkala mi zvlhnuté kučery na sluche, vzala vreckovku, osušila si oči a neveselo sa uškrnula. „Sme my ale dvojka! Hotové slzavé údolie.“

Po chvíli sme sa vrátili za Nadiou do kuchyne a nad pohármi s margaritou sme spomínali, aké to bolo vyrastať s Jamesom. Po niekoľkých hodinách a mnohých ďalších kokteiloch Nadia odkväcla na gauč a zakrátko pochrapkávala. Kristen zaspala v mojej posteli. Pripadala som si osamelá. Dom bol tmavý, svietili iba sviečky, ktoré zažala Kristen. Nadvihla som Nadii nohy, prisadla si na gauč a jej nohy som si položila do lona. Bolo desať hodín.

O tomto čase som mala krúžiť v Jamesovom náručí po svadobnom parkete. Dali by sme si zahrať našu obľúbenú pieseň My dvaja.

Nadia zamrmlala, pomrvila sa, potom vstala a odšuchtala sa do hosťovskej, vlečúc za sebou deku.

Natiahla som sa na gauč a premýšľala som. O Jamesovi, o čo inom? Prečo sa vybral do Mexika? Prečo nepočkal alebo nepožiadal Thomasa, aby sa o problematického klienta postaral on? Thomas bol prezidentom firmy Donato, dohliadať na vývoz a dovoz nábytku bola jeho práca. James mal na starosti financie a účtovníctvo, nie vyjednávanie kontraktov, no presviedčal ma, že s týmto konkrétnym klientom si poradí iba on. Odišiel deň po tom, čo som rozposlala svadobné pozvánky.

Viečka mi oťaželi, premáhal ma spánok. Myšlienky sa mi roztrácali. Prisnil sa mi sen o tej žene z parkoviska. Bola od hlavy po päty v čiernom, oči jej zvláštne svietili. Ruky držala nad akýmsi telom, ležiacom horeznačky pri jej nohách, a pohybovala perami. Bolo počuť melodické zariekanie a potom sa to ležiace telo pohlo. Až vtedy som si uvedomila, že je to James, ktorého sa Lacy usiluje vrátiť medzi živých.

2

„Čo tu robíš?“ zahrmel hlboký barytón môjho otca. Strhla som sa a vytreštila naňho oči. Civel na mňa rovnako vyjavene. Ruky posiate pehami mu ovisli. Lietajúce dvere medzi jedálňou a kuchyňou nášho hostinca, ktorý otec pomenoval Írsky cap, sa zo zotrvačnosti s tichým vŕzganím pohojdávali.

Bol pondelok, dva dni po Jamesovom pohrebe, a ja som ako zvyčajne prišla do práce. Ako každý pondelok. Vstávala som o piatej a ako každé ráno od Jamesovho zmiznutia s námahou som sa vyhrabala z postele a dovliekla sa do kúpeľne. Z kávovaru som si naliala včerajšiu kávu, došuchtala sa k autu, oranžovému VW Beetle, a zamierila k hostincu, ktorý rodičia kúpili, keď som sa narodila. V tej krčme som prakticky vyrástla. Najprv som umývala dlážky, dopĺňala tovar, neskôr som sa presunula do kuchyne a pracovala po boku šéfkuchárky, ktorou bola moja mama. Jej zástupca Dale ma učil piecť, mojou špecialitou sa stali rozličné druhy chleba. Keď som absolvovala kulinársku akadémiu v San Franciscu, nastúpila som do rodinnej firmy ako mamina zástupkyňa a Dale sa stal šéfkuchárom v jednej z najstarších reštaurácií v massachusettskom Cambridgei. Šanca, aká sa naskytne raz za život, vysvetlil mi, keď sme sa lúčili.

Rozhliadla som sa po kuchyni – špičkové sporáky, rúry, dvere do chladiacej miestnosti, vedľa nich mraznička, na policiach hrnce a misy – akoby som sa zobudila v ten deň po druhý raz.

Nad hlavou mi ako roj včiel bzučali žiarivky. V rádiu naladenom na miestnu stanicu šiel ranný program. Zvuk bol stíšený, slovám moderátora nebolo rozumieť, počula som len plynulú, melodickú intonáciu. To všetko mi bolo dôverne známe. Typické ráno, no vôbec nebolo typické.

Otec, znepokojený mojím mlčaním, sa na mňa úkosom zadíval. Stála som pri pracovnom pulte, predo mnou rady kysnúcich bochníkov, ruky po lakte zaborené v ceste. A po celej doske záveje múky.

„Koľko je hodín?“ zháčila som sa. Otec vykročil ku mne. „Deväť.“

Z domu som odišla pred troma hodinami.

Bleskovo som si to premietla v hlave. Zaparkovala som, vypla v hostinci alarm, zašla do skladu po múku a ingrediencie. Bolo to dnes alebo to boli spomienky na niektoré iné ráno?

Cesto, keď som z neho vytiahla ruky, hlasno mľasklo. Lepilo sa, mala som ho pod nechtami, a keď som si drsne pošúchala dlane, zostalo mi medzi prstami.

Inokedy som si ranné osamelé okamihy pri miesení užívala a tešila sa na ne. Rytmický, stokrát opakovaný pohyb ma upokojoval, odkedy ma mama učila piecť u nás, v našej kuchyni. Mohla som myslieť na iné veci, vymýšľať, čo budem robiť celý nadchádzajúci deň, spriadať plány do budúcna, rozjímať nad minulosťou. Dnes nie. Cesto sa na mňa lepilo ako žuvačka k podrážke. Na porazenie! A náladu mi nezdvihla ani spomienka na šťastné hodiny strávené plánovaním budúcnosti. Tej budúcnosti, ktorá sa už nikdy nenaplní.

Z celej sily som si šúchala dlane, zúrivo zoškrabúvala cesto nechtami.

Vtom sa zjavil otec s mokrou utierkou a začal mi utierať ruky. Bolo to nežné, otcovské gesto. Dával pozor, aby mi ešte viac nepodráždil pokožku, opatrne, jemne mi čistil červené, rozškriabané miesta. Lenže jeho neha ma popudila ešte väčšmi. Netúžila som, aby so mnou zaobchádzali ako vo vatičke. Vytrhla som si ruky, zobrala som utierku a nemilosrdne zaútočila na prilepené cesto.

„Choď domov, Aimee.“

„Čo by som tam podľa teba mala robiť?“ odvrkla som a šmarila utierku na pult.

Otec neodpovedal, mlčky sledoval, ako tvarujem cesto a ukladám ho na veľký kovový podnos. Keď bol plný, odložila som ho na regál k ostatným, nech odpočíva, kým nebude čas vložiť rožky a bochníky do rúry.

Vo dverách kuchyne sa zjavila mama s dvoma veľkými papierovými taškami. Moderne zostrihané prešedivené vlasy odhaľovali uši s dlhými striebornými náušnicami v tvare špirály. Očami nenápadne šibla po otcovi, potom sa na mňa usmiala. „Videla som vonku tvoje auto, moja. Prečo si tu?“

„Pečiem chlieb! Tak ako každé ráno, päťkrát v týždni,“ odsekla som, no ten tón zaštípal aj mňa.

„Vravím jej, aby šla domov,“ poznamenal otec.

„Ocko má pravdu. Mala by si si oddýchnuť.“

„Musím niečo robiť!“ namietla som a vzala do ruky varechu. „A ty potrebuješ moju pomoc a chlieb k dnešným obedom a večeriam.“

Rodičia si vymenili pohľad.

„Čo je?“ spozornela som.

„Brnkla som Margie,“ mama na mňa vrhla široký úsmev odhaľujúci kompletný chrup.

Na Margie sme sa obracali iba v krajných prípadoch – ak som ochorela alebo ak sme mali veľkú súkromnú akciu. Margie vlastnila pekáreň za rohom a zásobovala viacero reštaurácií v okolí.

Do nosa mi udrela vôňa čerstvého chleba, ktorý som neupiekla ja. Až vtedy som si všimla na papierových taškách veľké logo: Margie – Čerstvé peČivo a chlieb na váš stôl.

„Naši zákazníci majú radi môj chlieb,“ ohradila som sa so slzami v hlase. „Nemôžeš ho nahradiť iným. Ani mňa!“

„My ťa predsa nechceme nahrádzať,“ vyjachtal otec. Naštvane som sa plesla varechou po stehne. Tú poslednú vetu som nechcela vysloviť nahlas.

„To ťa nesmie ani napadnúť, Aimee,“ vrhla sa ku mne mama. „Mysleli sme si, že potrebuješ pauzu, iba preto sme oslovili Margie.“

Vymenili si ďalší významný pohľad a mama ma pohladkala po pleci. „Zostaň doma tak dlho, ako potrebuješ.“

„Budú tu isté zmeny…“ začal otec.

„Hugh, toto naozaj nie je vhodná chvíľa,“ skočila mu do reči mama.

„Aké zmeny?“ zagánila som na otca. Škrabkal si líce a pozeral do zeme. „Čo predo mnou tajíte?“

„Nič, dušička,“ presviedčala ma mama.

„Povedz jej to, Cathy. Skôr alebo neskôr sa to aj tak dozvie.“

Mama sa mu zadívala do očí. „Rozhodli sme sa odísť do dôchodku.“

Pevne som zovrela varechu. „Do dôchodku? Už?“ V panike som vytreštila oči. „Práve som pochovala Jamesa. Ako vás vyplatím? Nie som na to pripravená. A sama to tu nemôžem prevádzkovať.“

„Ani nemusíš. Hostinec sme predali,“ oznámil otec.

Varecha mi vypadla z ruky. „Čo ste urobili?“

Mama vzdychla, vrhla na mňa kajúcny pohľad a otec pokračoval: „Zmluva nadobudne právoplatnosť o deväťdesiat dní.“

Mama sa chytila za hlavu. „Hugh!“

„Čo som povedal?“

„Skôr čo si nepovedal! Dohodli sme sa predsa, že jej to oznámime krok po kroku.“

Behala som očami od mamy k otcovi a čakala, kedy sa niektorý z nich zasmeje a povie, že to bol vtip. Pozerali na mňa s ustarostenými, ľútostivými tvárami.

„Prečo ste to najprv neprebrali so mnou?“ spýtala som sa.

„Vieš predsa, že už nejaký čas zápasíme, aby sme udržali prevádzku,“ vzdychla mama. „Našiel sa kupec, ktorý sa ponúkol, že to od nás prevezme. Má veľké plány.“

„Aj ja som mala veľké plány. Prečo ste… dopekla! Chytila som sa za hlavu. „Prečo ste to neponúkli mne?“

„A hodiť ti na krk naše dlhy?“ Mama pokrútila hlavou.

„To by sme ti neurobili.“

„Až také zlé to byť nemôže. Bola by som to zvládla.“ Mozog mi pracoval na plné obrátky, jedna myšlienka stíhala druhú. Úspor som veľa nemala a z účtu, ktorý sme s Jamesom mali spoločný, sa platila hypotéka a výdavky na domácnosť. Odo dňa, čo Jamesa vyhlásili za mŕtveho, bol jeho príspevkom na spoločný účet koniec. Hotovosť na jeho osobných účtoch prešla na Thomasa a ten mi po pohrebe odovzdal šek. Nedala som si ho vyplatiť, nemala som na to žalúdok. Nevnímala som to ako svoje peniaze. Mohla by som banku požiadať o zníženie hypotekárnych splátok. Alebo predať dom a dočasne sa nasťahovať k našim.

„Zašlo to priďaleko, podnik sa zachrániť nedá,“ vytrhol ma zo zamyslenia otec. Zvesil hlavu a zhlboka sa nadýchol. Myslela som si, že z neho hovorí sklamanie, no keď ku mne zdvihol pohľad, pochopila som, že sa hanbí.

„Nemala by si ani na múku. Nechceli sme sa dívať, ako žiadaš o osobný bankrot…“

„Bankrot?“ zhíkla som.

Mama prikývla, oči sa jej leskli. „Na budove je hypotéka, ďalšiu sme si vzali na náš dom, ale nepomohlo to. Dlhujeme aj niektorým dodávateľom. Sú veľkorysí, neúčtujú nám úroky, ale dlžobu splatiť musíme. Nový majiteľ súhlasil, že okrem hypotéky, čo je na dome, prevezme aj všetky dlhy.“

„Netušila som, že je to také vážne,“ zašepkala som.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prvá časť

1

2

Druhá časť