Håkan Nesser

Vlaštovka, kočka, růže, smrt

Originální název: Svalan, katten, rosen, döden

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2001

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 2001

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden

and PLIMA d. o. o.

Obálka © Martina Černá, 2018

Translation © Helena Matocha, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8269-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8270-8 (mobi)

Zabít člověka trvá tak nejvýš minutu.

Prožít normální život může trvat sedmdesát pět let.

Henry Moll, spisovatel

Kefalonie, srpen 1995

1

„V příštím životě chci být olivovník.“

Žena ukázala na svahy, kde začínal padat soumrak.

„Ty se dožívají až několika set let, to docela budí pocit bezpečí, nemyslíš?“

Jeho pak čas od času napadalo, že právě tohle byla její poslední slova. To o olivovnících a bezpečí. Bylo to zvláštní. Jako by si s sebou na druhý břeh odnesla něco velkého a sublimního. Něco trochu povznášejícího, stopu instinktu, který ve skutečnosti neměla.

Zároveň se mu samozřejmě zdálo trochu podivné, že řekla něco tak obecného – a vlastně dost nicneříkajícího – těsně po tom strašném výroku, který definitivně zpečetil její osud. Ukončil její život a jejich vztahu dal konečnou podobu.

Miluji někoho jiného.

Pochopitelně by ji nikdy nenapadlo, že se to vyvine takhle. Že tohle bude jediné východisko. Možná jí to došlo až v posledních vteřinách, ale určitým způsobem to bylo příznačné pro její bezmyšlenkovitost i pro celé jejich soužití. Často se stávalo, že nepřemýšlela o následcích, dokud nebylo pozdě. Dokud se neocitla ve chvíli, kdy už nemělo cenu něco napravovat a kdy slova – jakákoli slova – už byla zbytečná. V takové chvíli už zůstala jen ta holá skutečnost, přesně tohle ho už několikrát napadlo.

„Rozhodla jsem se. Vím, že ti ublížím, ale naše cesty se musí rozejít. Miluji někoho jiného.“

Pak ticho.

A pak ten olivovník.

On neodpověděl. Čekala snad, že jí na to něco řekne?

V té větě nebyla obsažena žádná otázka. Bylo to jen konstatování. Fait accompli. Co na to sakra asi tak měl říct?

Balkón nebyl nijak velký. Tak šest až osm metrů čtverečních. Bílý stolek a židle, které vypadaly jako všechny ostatní plastové stolky a židle na světě. Stejně tak i hotel. Jen dvě poschodí, bez jídelny, sotva tu byla recepce, dovolenou si vybrali na poslední chvíli a nezatěžovali se přílišným přebíráním.

Olympos. Pár minut cesty od pláže, majitelka měla knír a pokojů tady mohlo být tak dvanáct, možná ani ne.

Přes zábradlí měli pověšený plážový ručník na usušení. Oba měli sklenici ouza, dělil je od sebe tak půlmetr, ona byla čerstvě osprchovaná, opálená do hněda a po celém dni na pláži svěží.

Ze svahu k nim jako kontrast k pachu benzínu ze silnice doléhala jemná vůně tymiánu. A to bylo všechno.

To a ta slova. Najednou se mu v hlavě rozezněl tón.

Slabý a pomíjivý, ale přesto tak nějak zatvrzelý. Zněl jako pramínek vody mezi vytrvalým rykem cikád. Jako by jich tu byly stovky – a přitom mohly být tak dvě, tři. Vstane. Ouzo vypije vestoje, pak se párkrát zhluboka nadechne.

Stoupne si za ni, odhrne jí vlasy, ruce jí položí na nahá ramena.

Ona ztuhne. Téměř neznatelné napětí, zatne se jí jen pár svalů, ale on to stejně okamžitě ucítí. Jeho prsty jsou na její teplé kůži velmi citlivé, jako seismografy. Šátrá jí po ostrých hranách klíčních kostí. Cítí, jak jí buší srdce. Ona nic neříká. Levačkou pustí sklenici na stole. Pak sedí zticha. Jako by čekala.

On jí položí ruce na krk. Cítí, že dostává erekci.

Po ulici projede motorka s úplně rozbitými tlumiči. Krev v něm pulzuje, jak v rukou, tak v rozkroku.

Teď, pomyslí si. Teď.

Ze začátku se její boj podobá orgasmu a on si to uvědomuje už ve chvíli, kdy se to děje. Orgasmus? pomyslí si. To je paradox. Její tělo se napne do oblouku mezi chodidly na zemi a rukama na jejím hrdle. Židle se převrhne, ona mrští sklenici s ouzem za sebe a ta dopadne na jeho plážovou botu, odkutálí se, aniž by se rozbila. Chytí ho za zápěstí, tenkými prsty ho sevře, až jí zbělají klouby, ale on je silnější. Motorka jede dál úzkou silnicí mezi olivovými háji, zjevně odbočila z hlavní silnice, on sevře prsty ještě silněji, tón v hlavě pořád zní, erekce nepřechází.

Netrvá to déle než čtyřicet, padesát vteřin, ale jemu to přijde jako věčnost. Nemyslí přitom na nic zvláštního, ale když její tělo náhle ochabne, uvolní stisk, prsty nechá na místě a nakloní se před ni. Žena má vytřeštěné oči, jasně na nich vidí okraje kontaktních čoček, mezi rovnými bílými zuby vykukuje jazyk. Jeho letmo napadne, co udělá s dárkem, který jí koupil k narozeninám. Dřevěná africká soška, již dopoledne objevil na trhu v Argostoli. Antilopa v běhu. Možná si ji může nechat.

Možná ji vyhodí.

Pomalu uvolňuje stisk a narovnává se a přitom přemýšlí, jak stráví zbytek pobytu. Jí se vyhrnuly šaty a odhalily malinkaté růžové kalhotky. On si prohlíží tmavý trojúhelník v jejím rozkroku, který je vidět přes tenkou látku kalhotek, dotkne se ho a pak si sáhne na ztopořený penis.

Vstane. Jde na záchod a masturbuje. Pokud dokáže vůbec něco cítit, připadá mu to celé divné.

Divné a prázdné.

Při čekání na tmu leží v hotelové posteli a kouří.

Kouří a myslí na matku. Na to, jak byla něžná a jakou prázdnotu svobody po sobě zanechala. Jeho svobody. Potom, co v zimě zemřela, už ho najednou nesleduje. Nikdo už ho nevidí takového, jaký ve skutečnosti je, nikdo mu jednou týdně nevolá.

A on nemá komu psát pohlednice z dovolených a komu se zpovídat.

Kdyby matka ještě žila, něco takového by nemohl udělat, to ví celkem jistě. Ne takhle. Ale když přestřihl pupeční šňůru, spousta věcí se tím usnadnila. V dobrém i ve zlém, tak to prostě je.

Je to sice lehčí, ale taky trochu zbytečné. Jako by postrádal skutečnou tíži, nemá jádro, to ho během posledního půlroku napadalo často. Opakovaně. Život jako by ztratil hustotu. A teď tady leží v hotelové posteli na řeckém ostrově tváří v tvář všem vzpomínkám, kouří a v duchu vidí její jemný, ale přísný obličej a jeho žena mezitím stydne na balkóně. Položil ji do rohu a zakryl dekou, ale stejně neví, jestli jeho matka nějakým nevysvětlitelným způsobem – v nějakém dosud neprobádaném ohledu – netuší, co se během posledních hodin stalo. Přes to všechno.

Trochu mu vadí, že na tuhle otázku nikdy nezjistí odpověď a že ani neví, jak by se matka postavila k tomu, co se tohoto teplého večera událo – a po desáté, možná jedenácté cigaretě vstane. Je teprve půl jedné, noční život v barech a na diskotékách jede na plné obrátky, takže je zcela nemožné začít nějak nakládat s tělem. Ještě ne. Vyjde na balkón, opře se o zábradlí a přemýšlí, co udělá. Nepozorovaně vynést tělo z hotelu není nic jednoduchého – i když je malé a on ho nějak zakryje, i když je tma –, ale on je zvyklý brát si těžké úkoly. Často ho to dokonce stimuluje, poskytuje mu to pocit spokojenosti a dodává mu to zase na hustotě. Možná i díky tomu to v profesní kariéře dotáhl tak daleko, to už ho taky napadlo při jedné zpětné sebereflexi. Výzva. Hra. Hustota.

Vdechne vůni olivovníků a snaží se odhadnout, který by mohl být prvním na zemi – nebo nejstarším –, ale nejde mu to. V cestě mu stojí její poslední slova a cigarety mu dost otupily čich.

Jde si dovnitř pro krabičku a zapálí si další cigaretu. Posadí se venku na židli a pomyslí si, že jim manželství nakonec vydrželo skoro osm let. To je pětina jeho života a podstatně déle, než předpovídala jeho matka, když jí tehdy řekl, že potkal ženu, se kterou to myslí vážně. Mnohem vážněji.

I když matka se takhle jasně nikdy nevyjádřila.

Po téhle cigaretě zvedne manželčinu mrtvolu a odnese ji dovnitř. Položí ji na manželskou postel, sundá jí tričko a kalhotky, zase dostane erekci, ale nevšímá si toho.

Ještě že je tak lehká, pomyslí si. Nic neváží.

Znovu ji zvedne a hodí si ji přes rameno, tak ji bude muset nést, má jen vágní povědomí o tom, jak funguje posmrtná ztuhlost, pak ji zase hodí na postel a nechá ji v pozici, v jaké mu visela přes mohutné rameno.

Pro případ, že by už začínala tuhnout.

Potom ze skříně vyndá stan, lehký nylonový stan, který si chtěl vzít s sebou, a začne ji do něj balit. Zaváže všechny volně visící nylonové šňůrky a řekne si, že to vypadá velmi úhledně.

Klidně by to mohl být koberec nebo tak něco. Obří zeleninový závitek.

Jenže je to jeho žena. Nahá, mrtvá a pečlivě zabalená do stanu pro dvě osoby značky Exploor. Tak to je, přesně tak.

V půl třetí se probudí po krátkém zdřímnutí. Hotel už je ponořený do hlubokého spánku, ale z ulice a pláže se ještě ozývá hluk nočního života. Rozhodne se, že ještě hodinu počká.

Přesně šedesát minut. Dá si kávu, aby neusínal. Noc mu připadá jako spojenec.

Půjčili si Forda Fiestu, ne ten nejmenší model, takže se manželka pohodlně vejde do kufru, když je přeložená napůl. Muž otevře kufr auta pravou rukou, předkloní se, uhne trochu do strany a setřese mrtvolu z levého ramene. Zavře kufr, rozhlédne se a nasedne. Bezbolestné, pomyslí si. Nikde nikdo.

Ani v hotelu, ani na ulici. Nastartuje a rozjede se. Cestou z města zahlédne dva živé tvory. Vyhublou kočku kradoucí se podél zdí a metaře s koštětem. Ani jeden z nich si ho nevšimne. Jednoduché, pomyslí si. Vraždit je jednoduché.

Teoreticky to věděl celý život a teď si to vyzkoušel v praxi. Matně tuší, že právě to je smysl života. Neboť jednání člověka je úradek boží.

Také matně tuší, že tu někde viděl tu strž, ale je to jen letmá vzpomínka, a tak musí vyčkat až do svítání, aby ji našel. Projížděli kolem ní před dvěma dny cestou přes hory ze Sami a jižní části ostrova, ještě si pamatuje, že manželka chtěla zastavit právě tady, aby si to tu vyfotila, a on jí vyhověl, jenže ona pak nemohla najít správný úhel snímku.

A teď jsou tady zase. Je to spíš jen průrva než opravdová strž. Hluboká trhlina v zatáčce, téměř kolmý svah mířící tak třicet, čtyřicet metrů dolů – samotné dno je zahalené změtí divokých křovin a odpadky, které tam staženými okénky naházeli méně pořádní řidiči.

Muž vypne motor a vystoupí. Rozhlédne se. Naslouchá. Je pět hodin a deset minut, na jihozápadě se nad horským masívem vznáší naprosto tichý ranní dravec. Skulinou mezi dvěma dalšími horami je vidět cíp moře.

Jinak je všude ticho. Vzduchem se vznáší vůně koření, kterou muž nedokáže identifikovat. Asi oregano nebo tymián. Možná bazalka. Otevře kufr. Chvíli přemýšlí, jestli ji má vybalit z toho stanu, ale nakonec si to rozmyslí. Tam dole ji nikdy nikdo nenajde a po něm nikdy nikdo nebude chtít, aby ukazoval stan. Auto má půjčené ještě na dva dny, takže si klidně může zajet na druhou stranu ostrova. A do nějaké jiné průrvy může hodit tyčky, šňůrky a obal. Nebo třeba do moře.

Není nic snazšího. Nic.

Muž se ještě jednou rozhlédne. Pak vytáhne těžké břemeno a přehodí ho přes zábradlí. V pádu párkrát narazí do ostrých hran, potom projede křovím a zmizí. Dravec zareaguje na hluk a pohyb a posune se o kousek víc na západ.

Muž se narovná. Těžké věřit, že je to opravdu ona, pomyslí si. Těžké se do téhle situace skutečně vžít.

Zapálí si cigaretu. Tuhle noc jich vykouřil tolik, že ho bolí na prsou, ale to je podružný problém. Nasedne do auta a jede dál po horském hřebeni.

O dvanáct hodin později – v nejteplejší hodině siesty – otevře skleněné dveře klimatizované kanceláře delegátky vedle velké agory v Argostoli. Trpělivě čeká, než dvě tlusté, příliš opálené ženské vysvětlí dívce v modrém kostýmku na druhé straně pultu, jak jsou nespokojené se svým hotelem. Když s blondýnou osamí, rozrušeným hlasem jí řekne, co se stalo s jeho ženou.

Že zmizela.

Prostě se ztratila. Jednoduše.

Včera pozdě večer, šla chvíli před ním na pláž, aby se ještě večer vykoupala, samozřejmě to může mít nějaké naprosto přirozené vysvětlení, ale jemu to stejně dělá starosti. Takhle se mu ještě nikdy neztratila.

Takže by někdo možná měl něco udělat? Kontaktovat úřady?

Nebo nemocnice?

Nebo co se tak v takové situaci dělá?

Dívka mu nabídne vodu a ustaraně potřese seversky blonďatými vlasy. Nepochází z jeho země, ale stejně si dobře rozumí. Ani nemusí mluvit anglicky. Když se natáhne k telefonu, muž zahlédne jedno její ňadro až k bradavce a projede jím vzrušení.

A když se delegátka uprostřed siesty marně snaží někomu dovolat, zamyslí se nad tím, kdo asi mohl být ten, o kterém jeho žena mluvila.

Ten, do kterého se podle svého tvrzení zamilovala.

Maardam, srpen – září 2000

2

Typické, pomyslela si Monica Kammerlová, když položila telefon. Tak typické. Jak já ji nenávidím.

Okamžitě se zastyděla. Jako obvykle. Jakmile si pomyslela něco nepěkného o matce, okamžitě se ozvalo špatné svědomí. Ten otravný vnitřní hlásek, který jí říkal, že o své matce nesmí smýšlet špatně. Že musí být dobrá dcera a pomáhat, místo aby házela klacky pod nohy.

Musíte se podporovat, a ne srážet, jak před mnoha lety četla v nějakém dívčím časopisu. Tou dobou jí to připadalo tak trefné, že si ten článek vystřihla a pověsila nad postel v bytě v Palitzerlaan.

Teď ale bydlí v Moerckstraat. Čtyřpokojový byt ve čtvrti Deijkstraa – s vysokými stropy a výhledem na Rinderův park, kanál a zelenou střechu Czekarského kostela – pro ně byl moc drahý, když zbyly jen dvě. Přesto tam po tátově smrti bydlely ještě tři roky, ale nakonec jim peníze, které po sobě zanechal, došly. Pochopitelně. Monica celou dobu věděla, že se budou muset odstěhovat, o tom nebylo pochyb. Dříve či později, prostě neměly na výběr. Matka jí to nezvykle pedagogicky vysvětlila hned několikrát, a tak se na jaře přestěhovaly sem.

Moerckstraat. Monice se tu nelíbí.

Nelíbí se jí jméno ulice ani ponurá hnědá budova se dvěma patry a nízkými stropy. Nelíbí se jí její pokoj, celý byt ani sterilní čtvrť s rovnými nudnými ulicemi, špinavými auty, obchody a ani jedním stromem.

Začala si říkat, že už je jí šestnáct let. Gymnázium jí zabere ještě tři roky a pak se odstěhuje. A matka ať se o sebe stará sama.

Znovu se ozvalo svědomí a Monica zůstala ještě chvíli stát u telefonu. Škvírou v závěsu se dívala ven na stejně špinavě hnědý dům na druhé straně ulice. Na úzká tmavá okna, která jsou i v tak slunečný den jedenáct hodin ze dvanácti ve stínu.

Je mi líto lidí, pomyslela si náhle. Nejen mě a mámy, ale všech. Každého chudáka. Ale tím, že si to uvědomím, to není o nic lepší.

Monica si ráda v duchu formulovala takováhle životní moudra. Nepsala si je, jen si je ukládala do paměti a chvíli o nich uvažovala. Možná si díky nim připadala tak trochu ve společnosti ostatních. V určitém smyslu to vyvolávalo ponurý pocit sounáležitosti.

Díky tomu se i přes všechny rozdíly nezdála být tak jiná.

Takhle prostě život vypadá.

Vytvářelo to dojem, že její matka je zkrátka jako všechny ostatní matky šestnáctiletých holek a že i všichni ostatní se cítí tak osaměle jako Monica.

A matka se přece může uzdravit – i když ta tlustá psycholožka se v tomhle smyslu rozhodně nevyjádřila. Spíš bylo potřeba matčinu nemoc udržovat v šachu a pod kontrolou medikací. Radši neměly doufat v žádné zázraky. Žít s uměřenými nadějemi.

Maniodepresivní psychóza. Tak se matčina nemoc jmenuje. A psycholožka mluvila o disciplinovaném braní léků.

Monica Kammerlová si povzdechla. Pokrčila rameny a našla v deskách recept.

Kuře na pomerančích s rýží a brokolicovou omáčkou. Kuře už je koupené a čeká v lednici. Pro zbytek musí Monica dojít k Rijkmanovi. Pro rýži, koření, pomeranče, salát. Jako dezert bude sorbet… Monica si všechno napsala a matka ji donutila přečíst jí seznam do telefonu.

Manická, pomyslela si Monica. Jasné znamení, že matka je ve fázi vzestupu manické etapy. Proto jí asi taky ujel vlak. Jela do Herzenhoegu na hrob a zdržela se tam, to se nestalo prvně.

Ale zpoždění ani jídlo nebyly problém. Ne pro její matku, pro tu vůbec, ta v téhle fázi žádné problémy neznala. Krátké a intenzivní období, které nikdy netrvalo déle než pár týdnů. To neměla téměř žádné hranice.

A léky ležely ve skříňce v koupelně. Jako obvykle. Monica to ani nemusela kontrolovat.

Nebylo by lepší tu večeři prostě zrušit? zkoušela to Monica. Benjamin přece přijde v osm a jistě nebude mít chuť čekat tu na ni až do půl dvanácté.

Matka jí na to řekla, že chuť mít bude, to šestnáctiletá panna vůbec nemůže pochopit. Ona už se s ním domluvila, když jí volal na mobil. Může teď Monica být hodná dcera a udělat, o co ji maminka prosí?

Monica vytrhla lísteček z bloku a vzala si peníze z pokladničky. Už bylo půl šesté, takže si musela pospíšit, jestli nechtěla matčina milence zklamat.

Milenec? říkala si, zatímco jezdila s vozíkem po obchodě a hledala věci ze seznamu. To slovo se jí nelíbilo, ale matka mu tak říkala.

Můj milenec.

Monica měla raději oslovení Benjamin než tohle označení. Byl fajn. Pro jednou.

Co když je to ono, říkala si v duchu. Co když se ti dva skutečně rozhodnou žít spolu?

Ale to bylo dost nepravděpodobné. Pokud věděla, viděli se zatím jen párkrát a většina mužů to s matkou tak po třetí, čtvrté schůzce skoncovala.

A přesto si Monica dovolila tuhle dětinskou naději, že s nimi Benjamin zůstane, a pokoušela si ho v duchu představit. Velký a mohutný. Asi kolem čtyřicítky. Prošedivělé spánky a vřelé oči, trochu jako ty tátovy.

A měl milý hlas, to bylo možná nakonec nejdůležitější. Ano, když o tom tak přemýšlela, tak skoro vždycky posuzovala lidi takhle.

Podle hlasu. A podle stisku ruky. Ani jedno se nedalo ošidit, to si taky někdy dávno přečetla v dívčím časopisu, ale to bylo jedno. Byla to pravda a to bylo hlavní. Mnoha jinými věcmi se dalo lhát: rty, očima, gesty.

Ale hlasem a stiskem ruky nikdy.

A u Benjamina se kromě toho obojí překvapivě dobře shodovalo, klidný hluboký hlas, jímž všem slovům dodával na váze a nikdy nemluvil moc rychle – a velká teplá ruka, která netiskla příliš silně ani se nechtěla rychle stáhnout. Tisknout si s ním ruku byl téměř požitek. Monica se svým myšlenkám usmála a zaměřila pozornost na nákupní seznam. To jsem ale znalec lidí, řekla si. A přitom jsem ho viděla sotva deset minut. Měla bych studovat psychologii nebo tak něco.

Při přípravě jídla se jako vždycky zamyslela nad Osamělostí. S velkým O, tak ji vídala často napsanou. Asi aby jí v článcích dodali na důstojnosti.

Jestli se jí povede ji prolomit, když teď začala chodit na gymnázium, nebo jestli zůstane všechno při starém. Osamělost, její jediný spolehlivý průvodce.

Nebo se zase bude bát pozvat si domů kamarádky. Když má matku, která dokáže sebe i ji zostudit, jakmile někdo nový překročí práh.

Nebo tu minimálně vždycky je to riziko. Matka totiž mohla uprostřed odpoledne ležet v obýváku pod dekou – na stolku s nožem a lahvičkou prášků na spaní – a hlasitě chtít, aby jí dcera pomohla spáchat sebevraždu.

Nebo mohla otupěle chodit po bytě v županu mezi zvratky a dvěma vypitými láhvemi vína na zemi.

Anebo v případě opačné fáze mohla být naspeedovaná jako blázen a mohla dvanáctiletým holkám začít vykládat, jak mají co nejefektivněji masturbovat. Když už je školní sexuální výchova tak na nic.

Ne, pomyslela si Monica. Ne, už jen tři roky. A nikdy nesmím být jako ona.

A co ti chlapi. Ti, co přicházeli a odcházeli, zásadně během manických týdnů na jaře a na podzim, jeden horší než druhý, a matka se s žádným nesešla víckrát než třikrát, čtyřikrát.

Kromě Henryho Schitta – který o sobě tvrdil, že je spisovatel, a čtyři týdny v kuse jim hulil hašiš na záchodě a na balkóně, dokud Monica nesebrala odvahu a nezavolala tetě Barbaře do Chadowa.

Teta Barbara samozřejmě nezasáhla osobně, to nedělala nikdy. Ale zařídila, že přišly dvě sociální pracovnice a Henryho vyhodily. A sestře domluvila na pár hodin lékařskou péči.

Kde jí předepsali nové léky.

To se stalo na jaře před rokem a půl a možná že to pak nějakou dobu opravdu bylo lepší. Každopádně do chvíle, než léky zůstaly nepoužívané ve skříňce v koupelně, protože Moničina matka se už cítila moc dobře na to, aby je musela brát.

Teď tenhle Benjamin Kerran.

Když na něj Monica myslela, napadalo ji zároveň, že je to prvně za ty roky, kdy neslyší v hrudi ten hrozný křik po tátovi. Křik uvnitř svého vlastního těla.

Benjamin? Jediná námitka vůči němu je vlastně to jméno. On je moc velký na to, aby se jmenoval Benjamin. A mohutný a vřelý a živoucí. Benjamin by měl být malý a mít ulepené brýle a obličej plný uhrů a ucpaných pórů. Taky by mu mělo páchnout z pusy, jako Benjaminu Kuhnpompovi, který s ní jednou v páté třídě chodil jedno pololetí do školy a který v jejím světě představuje předobraz všech Benjaminů.

Jenže ona tu teď vaří pro úplně jiného Benjamina. Matčina milence a člověka, který u nich klidně mohl zůstat tak dlouho, jak se mu zachce.

Co se týče Moniky, ta ho za žádnou cenu nechtěla ničím odstrašit, to bylo jasné a to si slíbila. Zkontrolovala teplotu a strčila pekáč s kuřetem do trouby. Bylo půl osmé, kdyby si nemyla vlasy, ještě by před jeho příchodem stihla sprchu.

„Nemusíš tady bavit starého dědka jen proto, že se tvoje matka opozdila. Rozhodně ti nechci kazit plány na večer.“

Monica se zasmála a snědla poslední sousto roztékajícího se sorbetu.

„Vy nejste žádný dědek a já na večer nic neplánovala. Najedl jste se dost?“

Benjamin se usmál a poplácal se po břiše.

„Nesnědl bych už ani hrozinku. To matka tě naučila vařit? Bylo to opravdu skvělé. Starý mládenec jako já opravdu není na takové lahůdky zvyklý.“

„Samé jídlo do mikrovlnky, co,“ řekla Monica a začervenala se.

„Teď ty zbytky zakryjeme fólií, aby se to dalo ohřát tvojí matce. Já umyju nádobí.“

„Ne, já…“

„Žádné protesty. Běž se dívat na televizi, já se o to postarám. Nebo si něco čti. À propos čti…“

Benjamin vstal a odešel do předsíně. Něco vytáhl z igelitky, kterou tam nechal na poličce na klobouky, a zase se vrátil.

„Prosím. Takové poděkování za jídlo.“

Položil před ni na stůl plochý zabalený balíček.

„Pro mě? Ale proč?“

„A proč ne?“

Benjamin začal sklízet ze stolu.

„Možná se ti to nebude líbit, ale občas člověk musí zariskovat.“

Monica se dotkla šňůrek na balíčku.

„Neotevřeš to? Mám něco i pro tvou matku, aby nežárlila.“

Monica stáhla šňůrku přes roh a roztrhla vínově červený papír. Vytáhla knihu a nedokázala skrýt nadšení.

„Blake!“ vykřikla. „Jak jste to věděl?“

Benjamin si stoupl za ni s rukama na opěrce židle.

„Songs of Innocence and of Experience. Náhodou jsem viděl, že máš na nočním stolku Tyger, Tyger, burning bright, to tvoje matka mě donutila se tam podívat, omlouvám se za vniknutí do soukromí. Každopádně jsem si říkal, že je to možná tvůj oblíbený autor… Je to hezká kniha, i s ilustracemi a tak.“

Monica knihou opatrně zalistovala, a když uviděla ty mystické obrazy a kudrlinkové písmo, neměla daleko k slzám. Aby je zadržela, vstala a Benjamina objala.

On se zasmál a objetí jí oplatil.

„Ale no tak, slečno, to nic není. A teď mě pěkně nechte v klidu v kuchyni.“

„Vy jste tak hodný. Doufám…“

„Ano?“

„Doufám, že vám to s matkou vyjde. Byl byste pro ni dobrý… pro nás.“

Nechtěla nic takového říct, ale už to bylo venku. Benjamin si ji podržel za ramena na vzdálenost paží a trochu udiveně se na ni podíval.

„Uvidíme,“ řekl.

A pak ji vystrkal z kuchyně.

Když si za ní přišel sednout na pohovku, bylo deset hodin a dvacet minut. Do matčina návratu ještě zbývala víc než hodina. Monica se začala v televizi dívat na nějaký francouzský film, ale po čtvrthodině ho vypnula. A raději si vzala Blakea.

„Přečti mi něco,“ řekl Benjamin. Monice najednou vyschlo v puse.

„Já nemluvím anglicky zrovna nijak skvěle.“

„Já taky ne. Mám právě pocit, že všechny děti dneska mluví anglicky jako rodilí Britové. Máš nějakou oblíbenou báseň? Nemusíš se stydět, jestli se zakoktáš.“

Monica se zamyslela a nalistovala pár stránek dozadu.

„Tak třeba tuhle.“

„Spusť.“

Monica si odkašlala, na chvíli zavřela oči a pak se pustila do čtení.

„O Rose thou art sick

The invisible worm

That flies in the night

In the howling storm

Has found out thy bed

Of crimson joy

And his dark secret love

Does thy life destroy“

Monica zavřela knihu a čekala na Benjaminovu reakci.

„Hezká,“ řekl. „A smutná. Jmenuje se The Sick Rose, že?“ Monica kývla.

„Ale možná je spíš o lidech. Pochopil jsem, že jsi to neměla zrovna lehké. Kdyby sis o tom chtěla promluvit, rád tě vyslechnu.“

A Monica najednou věděla, že přesně tohle celou dobu chtěla. Ale hodí se to? řekla si. A kolik by mu v tom případě měla říct? A kde začít?

„Jestli nechceš, nemusíš. Taky můžeme mlčet. Nebo se bavit o fotbale. Nebo špatných televizních pořadech. Případně o bídné situaci ježků v dnešní společnosti…“

„Podobáte se mému otci,“ řekla Monica a zasmála se.

„Fakt. Vždycky jsme spolu sedávali na téhle pohovce a četli jsme si. Teda když jsem byla malá, takže četl spíš on… já jsem mu seděla na klíně.“

Pak uplynuly tři vteřiny, po kterých se Monica dala do pláče.

A potom si mu sedla na klín.

Zpětně si nevybavovala, o čem se bavili. Jestli vůbec o něčem, nebo jestli spíš mlčeli. Asi spíš mlčeli.

Ale pamatovala si, jak hezky voněl. Pamatovala si hrubou látku jeho košile a jeho hluboký vyrovnaný dech, který cítila na zádech. Jeho teplé silné ruce, kterýma ji sem tam pohladil po zádech a po vlasech.

A vybavovala si, že staré pendlovky nad televizí zrovna odbily jedenáctou, když se v ní hnulo něco, co se za žádnou cenu hnout nemělo.

A téměř ve stejnou chvíli se cosi naprosto zakázaného hnulo i v něm.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kefalonie, srpen 1995

1

Maardam, srpen – září 2000

2

Londýn, srpen 1998

Maardam, září – říjen 2000

Wallburg, červen 1999

Maardam, prosinec 2000

Wallburg, Maardam, únor 2001

Athény, Kefalonie, Maardam, březen 2001