Daniela Mičanová

Smrt pod vinicemi

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Daniela Mičanová, 2018

Mapa © Zuzana Martínková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8265-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8266-1 (mobi)

Postavy a události zachycené v následujícím příběhu jsou dílem autorské představivosti. Veškerá případná shoda se skutečností je zcela náhodná a nezamýšlená.

ÚVOD

„Osobám mladším osmnácti let alkoholické nápoje neprodáváme.“ Pohledná zrzka odrecitovala znění nenápadné vývěsky, již její zaměstnavatel přichytil k výdejnímu okénku turistického kiosku balíkovou lepicí páskou.

„Vidíš tadyk někeho pod osumnáct, krasavico?“ zazubil se na ni otlemený, nakrátko vyholený výrostek, kterému do plnoletosti určitě nějaký týden scházel (v duchu si ho hned překřtila na Vepřovou hlavu). „Nedělé machra a dotlač dvólitrovku starobrna. Však ju zacálujem.“

Co když tě neposlechnu, borečku? pomyslela si. Sekneš sebou na zem a začneš kopat nožičkama? I kdepak, zatím se jen protivně šklebil, jako by věděl něco, o čem nemá prostá sezonní pracovnice v cestovním ruchu ponětí.

Zrzka s úsměvem na rtu zručně obsluhovala celkem dvě okýnka stánku na úpatí Pálavských vrchů. Vydávala poutníkům lehce předražené párky v rohlíku, brambůrky, tatranky, hořické trubičky, lahvované nápoje, točenou limonádu, cigarety, pohlednice, známky i mapky okolní chráněné krajinné oblasti, to vše aniž by pocítila nepříjemný ústup dobré nálady. Letní brigáda přece za pár týdnů skončí. Jednou dvakrát denně se mezi výletníky nutně vyskytla osoba s vyšším koeficientem prudivosti, ale dívka nestála o komplikace, snažila se ji tedy zvládnout vlídnou domluvou. „Bude to všechno?“

„Eště ploskaňu tuzemáku, zlatý marlborky a zapalovač a…“ Vepřová hlava se natočil ke svému společníkovi poněkud přičmoudlého vzezření. „Co? Jo, taky pohlednicu s hradem.“

„Chcete Sirotčí, nebo Děvičky?“

„Na to ti hážu salám, naval a basta.“

Brigádnice pocítila nutkání omlátit plastovou láhev starobrna protivnému výrostkovi o hlavu, nakonec ale zvítězilo dobré vychování. „Jdete přece navštívit Sirotčí hrádek.“

„Sem s nim,“ uvolil se prudič, vědom si mírné nespokojenosti, již průtahy probouzely ve frontě za jeho zády. „Spokojené?“ zavrčel na kamaráda tmavší pleti. Chystal se odpočítat příslušnou hotovost, ale dívka ho vyrušila.

„Ty mopedy jsou vaše?“ Nevšimla by si, ale zaujal ji třetí člen nesympatické bandy. Postával u strojů, přenášel váhu z nohy na nohu, co chvíli si otřel dlaně o stehna v nadměrných plátěných kalhotách, přitom manicky cukal bradou, neustále si něco tlumeně bručel a celkově vypadal nezdravě. Ten určitě v něčem jede a nejspíš toho má plné kapsy. Tak fofrem, ať je mám z krku.

„Jo, co s nima jako?“ pídil se mladík vepřového vzezření.

„Budu po vás chtít dvacet korun parkovného.“

„Ses posrala v kině? Totok je oraniště, žádné parking!“ Nevole v rostoucí frontě nabývala na hlasitosti. Někteří turisté, vědomi si početní převahy, ji ventilovali slovy dosti nevolenými. Výrostek cvrnknul o pultík hrstí mincí, převzal zboží a pak se za vzpurného bručení – věru neznělo jako zdvořilý pozdrav – vrátil ke zbytku smečky.

Počkat, dvacku za jeden! chtěla za ním zavolat, nakonec se však moudře rozhodla vyrovnat případný rozdíl z kapesného.

Nepříjemná trojice zdolala vlídné stoupání, nejprve podél zahrad, později smíšeným lesíkem, nato vítězně rozbila hlavní stan ve stínu středověké zříceniny. Bílé rozeklané zdivo se ostře zařezávalo do kýčovitého blankytu, sporá pálavská step voněla létem a sluncem a přímo vyzývala k poležení.

Dobře živený, krátce ostříhaný výrostek vepřovitých rysů otevřel oplastované starobrno, dal je kolovat, vzápětí přidal ploskaňu s rumunskem. Hubený ubrblaný podivín se zatím pustil do nešikovného smotávání jointa. V zásobě měl i onačejší věci, kdyby na kozáky přišla nouze.

„Kráva blbá rezatá, nasrat jí na hlavu. Može byt ráda, že jí někdo dělá kšeft,“ ulevil si vůdce smečky veskrze spokojeně. „Kurňa, slunko dneskaj svinsky rumpluje.“ Špičkou boty ve značkové sportovní obuvi zlehka strčil do snědého kumpána. „K čemu jako pohlednica, borec, vole?“

„Pozdravim matku z véletu, né?“

„A jako přebalit nechceš?“

„Debile!“

V prosluněném prázdninovém dni trojici míjely hordy přespolních turistů. Jedni mířili po hřebenech ke konkurenčním Děvičkám, druzí opačným směrem k Mikulovu, zvláště starší ročníky si přitom neodpustily pohoršený pohled.

„Na co jako čumí, kamoš?“ potáhl Vepřová hlava z jointa.

„Eště neviděli partu betelně pálenéch mladéch sokolů,“ soudil jeho snědý druh, zatímco podepisoval pohlednici. Jeho synovská oddanost přímo vybízela k posměškům, a on si přesto neochvějně stál za svým. „Akorát Mauglín nám to furt kazí.“

Zmíněný třetí a nejpodivnější člen mladistvé trojice se tradičně držel v pozadí. Nesvalil se požitkářsky do pažitu, raději vysedával na plochém vápencovém balvanu, pocukával kolenem a neustále drtil mezi zuby neartikulované promluvy, běžným smrtelníkům srozumitelné asi tolik co věštecké výroky delfské Pýthie.

„Vélet, těžká špica, hoši, co?“ mínil Vepřová hlava. Křehká krása letního dne kupodivu pronikla až k jeho zaplevelené duši. „Lepší jak furt vysedávat v domášově.“

„Akorát příště mosíš fotrovi potahnót nějakó fajnovější glgačku. Na rum už nemám pajšl.“

„Vole, morgoš, ty bys měl byt eště rád.“

„Nésu morgoš, kreténe.“

„Ale vypadáš!“

„Kamoši, borci, ja kurva, výprava! Výprava ze Štinkavy!“ Mauglínova tlumená samomluva přešla ve vzrušené společenské kokrhání.

A vskutku. Smíšeným lesíkem se ke zřícenině dýchavičně prodírala skupinka dam staršího středního nebo mladšího důchodového věku, v rukou plastové láhve s minerálkou, na zádech uniformní batůžky z levné tržnice, nakadeřené hlavy chráněné tu kloboučkem, tu kšiltovkou.

V čele postupovala čtyřicetiletá (tedy rovněž stará) štinkavská tělocvikářka Libuše Nosková, nápadná obdivuhodnou muskulaturou. Její výbava sestávala ze skládacího deštníku a píšťalky, do níž vzápětí halasně zadula. „Tak, děvčata, v klidu se vydýcháme.“

Dotyčná děvčata poslušně začala provozovat směšné prostocviky k uvolnění svalstva. Neobyčejná podívaná přiměla přihlížející nezletilce k tlumenému smíchu, nejhlasitěji si troufal Vepřová hlava. „Ty vole, eště je z teho jebne!“ Neuctivé poznámky naštěstí zanikly v záplavě Mauglínova nesrozumitelného drmolení.

„Stačí. A teď si poslechneme odborný výklad.“

Kolektiv ztichl, výrostci překvapivě rovněž, usměrněni spíše zvědavostí než tělocvikářčiným přísným pohledem.

„Pane řídící, vezmete si slovo?“

„Nacházíme se pod Sirotčím hrádkem,“ vznesl se z hloučku postarších děvčat překvapivý mužský hlas, dosud statečně ponořený v anonymitě. „Jeho trosky se rozkládají na dvojici protilehlých vápencových skalisek, již zřejmě kdysi propojoval pevnostní most.

Hrad nechal v první půli třináctého věku vystavět švábský rod Wehingenů, k nejpamátnějším pánům ovšem patřil legendami opředený rytíř řečený Sirotek. Historie netuší, jak přesně sešel ze světa, a k pověstem bych se uchyloval nerad.

Jisto zůstává pouze tolik, že po jeho zmizení přešel hrad do vlastnictví české koruny, ta ho propůjčila nejprve Lichtenštejnům, později Ditrichštejnům. Když ho posledně jmenovaní léta Páně 1575 přebírali, jevil známky značné zchátralosti. Ostatně, již urbář z roku 1509 jej jednoznačně popisuje jako zcela zpustlý.

Do dnešních dnů se na jižnějším ostrohu zachovaly trosky někdejšího třípatrového paláce. Z jedné strany uvidíte osmimetrovou zeď proťatou jediným oknem, z druhé pár metrů palácového zdiva se třemi okenními otvory. Poblíž si prosím povšimněte záchytné studny, po čas obléhání zásobovala pevnost pitnou vodou. Na severním ostrohu se kdysi vypínala hranolová věž, z té nezůstalo prakticky nic, což nás nemusí mrzet. Tato část hrádku totiž není přístupná.“

„Tak, děvčata, slyšely jste. Teď si pomalounku, pozvolna, opatrně prohlédneme ten jižní palác. Ne, paní Františko, prosím, nešplhejme po zdech. Držme se hezky stezky. Děkuji. Až se dost pokocháme, přesuneme se na parkoviště, ať stihneme ještě Děvičky.“

Vepřovitý výrostek prolil hrdlem zbylý doušek sladového nápoje. Jakmile smíšený lesík pohltil poslední šouravou důchodkyni, navrhl: „Borci, nezahučíme taky do teho hrádku jakože na kukačku?“

„Vole, co teď tam? Babky só fuč, nemožeš je ani šópnót z vršku. Za každýho mrtvýho důchodca pré tvuj tata na úřadě vyplázne dvě kila,“ mínil přičmoudlík.

„Kamoši, pome dom! Tadyk je to vysoko. Zlaté štinkavské Krejcárek,“ couval Mauglín.

„Na Krejcárek nasrat,“ uvedl Vepřová hlava pádný protiargument. „Chcu vidět, jak tadyk borec Calvera šplhá po hradu.“

Vzápětí odvážná dvojice skutečně zamířila ve stopách čiperných důchodkyň. Mauglín sledoval její postup krhavým, nevěřícným zrakem, co chvíli zakrákoral neblahé proroctví, pak se vrátil na svůj kámen ubalit dalšího jointa.

„Jsme páni vesmíru!“ hýkal Vepřová hlava v sevření bodavě bílých zdí jižního paláce. „Jsme páni vesmíru a nějaké Sirotek je proti nám podělané sráč!“

„Pojebané, pošahané, smrduté kokot a my mu naplujem do ksichtu a nachčijem do studny!“ trumfoval ho přičmoudlík oslovený jako Calvera.

„A eště mu rozhodíme sandál aji s ciferníkem.“

„A zrubem ho jak sirotu!“ Zalykavě se rozesmáli.

„Borci, borci, nechte teho. Někdo vás lapne, bude průšvih!“

„Vole, Mauglín je větší sráč než Sirotek!“ mínil Vepřová hlava. Z plátěné brašny typu žebradlo vylovil černý sprej, zpestřil úbělový vápenec anatomicky názorným mužským přirozením a přidal nápis ŠTINKAVA RULEZ.

„Štinkava, Štinkava!“ skandoval do jeho počínání Calvera. „Ty vole, Sirotku, na nás nemáš koule!“

„Vorli, kamoši, borci, stopnite! Može se něco stat,“ smlouval z povzdálí Mauglín.

„Tak jo, padáme, kamoš, než se strachy podělá,“ uvolil se Vepřová hlava. Hrad ho přestal bavit v okamžiku, kdy vykřičel do světa dostatečnou dávku testosteronu.

„Pome dom,“ naléhal zatím opakovaně Mauglín, „pome rychle, ide sem jakésik černé psisko.“

„Vyhulené květák už vidí černý psiska,“ posmíval se Vepřová hlava.

Calvera, který psy nenáviděl, se pro jistotu rozhlédl.

„No to mě poser!“

Na bílém severním ostrohu stál největší černý pes, jakého kdy svět viděl. K pohybu se neměl, zato oči mu řezavě žhnuly.

„Ty vole, Mauglín nekecá,“ zalkl se snědý výrostek.

„Zdrhnime, než hópne důle!“

„Seš podělané jak ten vykyblované fetingr,“ zavrčel Vepřová hlava. Když ale stočil hlavu po směru kamarádova pohledu, přeběhl mu po zádech obstojný mráz.

„Jako snad má pána, debile, né?“

„Nikeho nevidím,“ zaskučel Calvera, couvaje kamenitou stezkou k lesu, kde už netrpělivě přešlapoval vystrašený Mauglín.

Hrad, před okamžikem plný turistů, se najednou zdál nepříjemně vylidněný. Stahovala se nad nimi mračna, snědší mladík by se dokonce vsadil, že se mu vápencový útes několikrát hněvivě otřásl pod nohama. Poslední záchvěv se málem neobešel bez následků – Calverovi podklouzlo chodidlo do slavné hradní studny. Rychle zašátral po pevné zemi. „Valíme, vole, raději valíme,“ smlouval s Vepřovou hlavou.

Ten do studny za hlasitého zachrchlání pohrdavě plivl, teprve potom se přidal k bázlivějším druhům.

Psisko, na setmělém, démonicky fialovém obzoru ostře zřetelné, protáhlo čenich a dalo se do zlobného vytí.

„Odtama se nemá šancu dostat,“ uklidňoval vyholený dorostenec ustupující kamarády. „Živá bytosť se odtama nedostane.“

„Však právě,“ drmolil Mauglín a nikoho nezajímalo, jak přesně námitku myslí.

Když na udusaném plácku vydávaném za parkoviště sedlali motorové oře, Vepřová hlava si neodpustil poslední popíchnutí. Natočil se k romantické zřícenině – v pošmourných mracích ztratila bodavý vápencový úběl, náhle se zdála černější než uhel –, aby bojovně zahlaholil: „Seš sráč, Sirotku! Totální pojebané lůzr, kokot a sráč. Dybych tě někdy potkal, natrhnu ti prdel a vytřu s tebó potrubí, rytířu, pičo vole nablblé!“

„Ty máš dost, kamoš!“ soudil Calvera a všichni tři se křečovitě rozesmáli.

I – DEN, KDY ZAČALY PÁCHNOUT KANÁLY

1. Pan Petiška stoupá na kopec

Důchodce Enoch Petiška vysedával v plastové zahradní židli a k boku si láskyplně tiskl nedopitou láhev chlazeného starobrna. V jeho ochabující dlani se téhož odpoledne vystřídalo asi patnáct kousků, prázdné ukázněně shromažďoval v předsíni. Probouzely příjemnou naději, že je co nevidět vymění za plné. Na páně Enochovu pivní kratochvíli padla poměrně značná část nevysokého důchodu, v zájmu spravedlnosti však nutno doplnit, že pivo hojně prokládal meruňkovicí z domácího archivu. Ta ho pro změnu nestála skoro nic.

Lehce krhavý zrak nyní upíral ke kopci, který se dosti neochotně zvedal nad úzkým pásem zahrady obehnané pletivovým plotem. Byl by se na nějaký plot vykašlal, jenomže ty svině sousedovic kozy mu vždycky ozobaly všechna rajčata – a rajskou omáčku měl rád skoro stejně jako pivo. Žádný plot mu ostatně nevzal příjemné chvíle strávené sledováním, kterak kopec v záhumní procitá ze zimního spánku. To se šedohnědé větvoví jediného štinkavského lesoparku nejprve něžně zardělo prvním příslibem, pak se vesele zazelenalo, kosové se s nasazením života pustili do zpěvavých námluv, k nim se přidala věhlasná proletářská kolonie místních vrabčáků…

Obecní kopec Krejcárek znal Enoch jako své vlastní boty. Věděl, na kterém keři sklidí nejkrásnější bezové květy, a zlomyslně to tajil před vyhlášenou kořenářkou Gajduškovou. Přece nebude té staré čarodějnici vypomáhat. Věděl, kde se takhle začátkem léta potěšit pohledem na něžný koberec planých růží. I to, kam se pro urputné akátové houští nedostane sebeodhodlanější skvadra městských zvelebitelů, vyzbrojená drahými křovinořezy z majetku pana místostarosty (cha chá!). Znal i temná zákoutí pod kapličkou svatého Michaela archanděla, kde se za teplých večerů slézali fetingři. Však jim párkrát zplanýroval konopný záhon rafinovaně ukrytý v družstevní kukuřici, občas dokonce škodolibě vystlal hnusné hnízdo neřesti voňavými slepičinci. Toho večera si Enoch, byť nerad, musel připustit, že první záchvěv jara dávno pominul. Krejcárek sálal drzou letní zelení, kosové trylkovali rozvážněji, do jejich lenivého nápěvu se místy vemlouvalo skřehotání neznámého původu. Osobně sázel na sojku. „Takové hezké ptáček,“ sumíroval si polohlasně, „a co nadělá randálu.“

Požitkářsky pozvedl láhev ke rtům. Zpěněný mok mu škádlivě probublal jícnem do žaludku. Joj, joj, bratr Ruben by teho skřehotálka hnedkaj poznal! Ruben vždycky všecko věděl, zbytek si našel ve Wikipedii, do které osobně přispíval hesly prodchnutými lokálním patriotismem. Chcete-li zabřednout do místní historie, vyslechnout jazykozpytnou přednášku o původu názvu Krejcárek nebo získat zasvěceného průvodce po místní fauně, floře či folklorních slavnostech, s důvěrou se obraťte na Rubena. Šťastný vševěd Ruben, Enochovo vydařenější dvojče. Důchodce, zrak pevně zaklesnutý v zeleni, si rychle znovu zavdal lahvované slasti.

Dříve si dopřával pivo jenom po mastnějším obědě a meruňkovice užíval jako léku. Tehdy ještě dokázal Krejcárek pěšmo pokořit, aniž se zadýchal. Z vlídně povlovného vrcholku se pak kochal pohledem na Pálavu, onen magický výběžek Západních Karpat, bez kterého by jižní Morava působila neúplně. V pokročilejším věku, udolán vším, co život přináší a bere, se spokojil s málem. Jurské vápence obrostlé malebnou stepí si jen představoval. A oči mu při tom pravidelně vlhly dojetím. Před pětadvaceti tisíci lety se tudy přece proháněli Veverčák s Kopčemem, lovci mamutů! Enochova zjihlá mysl listovala dětskými čtenářskými zážitky, poněkud již rozostřenými požitým alkoholem. Bůhvíproč mu více než kdejaká hrdinská bitka utkvěla v duši scéna, v níž si Veverčákova matka vyřízne z nohy kus živého masa, aby hladovějícímu synkovi ulovila rybu. Nebo to byla Kopčemova matka? Paměť, ta vrtkavá přiopilá bestie, chudáka důchodce neustále vodí za nos.

Pan Petiška na sobě ucítil zpytavý pohled. Ze sousedovic plotu ho nadřazeně sledovala obrovská rezatá kočka. Pomalu, vrávoravě povstal. „Ná, co zahlédáš, potvoro chlupatá?“

Odhodlával se k cestě pro další chlazenou láhev – čekala na sedmém schodu jeho kapesního sklípku, jak se sluší –, pak jeho myšlenkové pochody provedly příkrý obrat.

„Myslíš, že se na ten podělané Krejcar víckrát nedoplazím?“ předhodil kočce. „Počké, počké, včíl ti něco předvedu!“

Odložil pokořené starobrno, potom bos a v pruhovaných trenýrkách, které pod vzedmutým pivním břichem přidržovaly široké šle, vykročil zahradou k zadní brance. U pokroucené věkovité meruňky, mlčenlivé strážkyně pozemku, si všecek zadýchán dopřál krátkou pietní přestávku. Zde, v tichém zákoutí pod kopcem, se završila pozemská pouť všech jeho psů, koček a jiných milovaných bytostí. Skončit pod meruňkó se v nejužší rodině vžilo jako zavedený eufemismus pro cestu na onen svět. Před lety zde ve vší tajnosti rozprášili také nebožku Petiškovou. Obřadu se tehdy účastnil bratr Ruben i synátor Jenda.

Enoch potlačil slzu. Postup se bohužel neosvědčil, musel zvlhlé oči utřít hřbetem ruky. „Totok ta pobóchaná kočka chcela. Nahnat chudáka starýho do ózkéch!“ Otočil se k sousedovic rezatému čtyřnožci. Zrzek dávno ztratil o lidskou pošetilost zájem, nyní důležitě obcházel přisvojená teritoria. „Nevadí, piskořu smradlavé. Aj tak na ten Krejcárek vylezu.“

Chřípí rozechvělé pláčem zachytilo závan nelibého pachu. Kocour se zřejmě nespokojil s potměšilým přihlížením, rovnou po sobě zanechal podpis trvalejšího charakteru. „Spíš to budó kanále,“ soudil nakonec spravedlivě Enoch. „Ne darmo se Štinkava menuje Štinkava, aj to by Ruben zichr pěkně vysvětlil, mudrlant stará. Kde sem to skončil? Jáj, u nebožky. Však si bratr myslí, že sem ju uštval. Aji synek si to myslí. Kašló na mě, žádné mě nepolituje, mosím všecko zmáknót sám.“

Krejcárek nepatřil ke strmým kopcům, pět set metrů vlídného stoupání zplanělou loukou, která přecházela ve stinný, nikoliv však rozlehlý lesopark. Přesto musel Enoch proložit husarský kousek několika přestávkami. Pokaždé přitom znovu ucítil onen nelibý zápach, k němuž se po čase v protisměru přidal netělesný hlas – neviditelné bezmasé rty mu šeptaly hrozby v nesrozumitelném prajazyce. Důchodce nedbal, statečně se vzchopil a stoupal dál.

Velikým obloukem minul zastrčenou svatomichaelskou kapličku, slyšel odtud totiž povykování zhulených výrostků (Mor a rakovinu na ně, pazgřivce škaredé!). Bosé paty mu rozdírala drsná tráva a ostré kamínky, na pruhované trenýrky se lepila přilnavá květenství lopuchu plstnatého, záda mu obléval pot. Těsně pod vrcholem ho nepříjemně píchlo u srdce. Skoro by se vsadil, že mu bolest přivodil ten podezřelý zápach, byť se nezdál nijak souvislý, spíše přicházel v poryvech večerního větru. Neviditelné, netělesně bělavé, pomstychtivé hlasy ho děsily podstatně víc.

„Kanále se dneska překonávají, na to druhé raději nemyslet,“ domlouval si. „Ještě krok, ještě malé krok a uvidím Pálavu.“

Ale nestalo se. Enochův krhavý zrak totiž po úspěšném překlenutí Krejcárku utkvěl na planoucím pekle.

Zapadající slunce za nic nemohlo, vždyť mu zahřívalo záda, proto chvíli trvalo, než si dal dvě a dvě dohromady. Kdosi zapálil stoh na mělkém rozhraní obecního kopce a okolních polností.

„Měl bych zavolat hasiče. Aji policajty,“ zabručel nesmlouvavě. „Tentokrát to ti zfetovaní zmetci přehnali!“ Dostihl ho poslední záchvěv hnusného pachu, následovaný obzvlášť hrozivou šepotavou kletbou. Po ní přišlo palčivé bodnutí u srdce. Proč já, blázen stará, nezůstal doma? Mohl sem nasávat starobrno a čučet na čtyřiadvacítku.

Více si Enoch pomyslet nestačil, zhroutil se mrtev k zemi. Podpálený stoh nerušeně plápolal dál.

2. Spratci

„Ty vole, fajruje stoh!“

„Co jako?“

„Neslyšíš? To snad kurva hoří stoh!“

„Hustý, hustý. Fotíš, vole?“

„Nahrávam.“

„Dáme na Jůtubko.“

„To bude nejvíc mega.“

„Masakr, pičo vole, masakr!“

Takto se ve zkratce dala shrnout vzrušená konverzace povědomé trojice nesympatických mladistvých. Usadili se jako téměř každého podvečera na mýtině u kapličky, obrostlé dílem šípkovým, dílem akátovým houštím.

Enoch Petiška dobře věděl, proč se jim obloukem vyhýbá, ve starších dobách by se dozajista holedbali přídomkem šibeničníci.

Průměrný věk vyhlášeného trojlístku nepřesahoval sedmnáct let, a přesto si již ve Štinkavě vybudovali slušnou reputaci.

Enrique Guzmán, živoucí příklad postupující globalizace, děsil starousedlíky hispánským zjevem i temperamentem, hovořil ovšem zcela plynnou moravštinou. Jeho drobnou maminku si do Štinkavy přivezl náruživý cestovatel Vojtěch Šedivý, aby ji pár dní před porodem opustil kvůli o poznání mladší a podstatně urostlejší černošce. Španělsko se mu nakonec nezdálo dost exotické. Señora Guzmán nezahořkla, rozhodla se na vlídné Moravě setrvat. Živila se výukou španělštiny (jestli jste si nevšimli, amigos, svět se nám utěšeně hispanizuje), svému jedinému potomkovi pak dopřávala záviděníhodnou volnost, na niž pohrobci rakouskouherského výchovně vzdělávacího systému pohlíželi s káravě pozdvihnutým obočím. Enrique, přezdívaný Calvera podle vůdce banditů z klasického westernu Sedm statečných, vykazoval talent k nenápadným čórkám či polnímu pychu, rád rušil noční klid a v celé dědině nebylo psa, kterého by nenakopl nebo se o to alespoň nepokusil.

Druhý člen zbojnické trojky, Libor Horňák, se specializoval na omamné látky („Zelí, vole, travka, jasný? Lahváč, vajnoš, sem tam piko, střízlivýho mě nedostanó.“). Jejich hojné požívání mu záhy poznamenalo zdravý úsudek, vysloužil si proto přezdívku Mauglín nebo též Vymakované květák. S přihlédnutím k mentálnímu handicapu Libor samo sebou nemohl v nechvalně proslulé bandě aspirovat na vedoucí funkci, k jeho nesporným výhodám zato náležela především poslušnost a povolnost. Zodpovědně se držel ve stínu svých činorodějších přátel Enriqueho – a Justina.

Justin (čteno Džastyn) Vepřová hlava Osička vzbuzoval zdaleka největší respekt. Vždyť se také narodil jako jediný vymodlený syn štinkavského magnáta, vládnoucího místostarosty Jarina Osičky (vinařství, reality, pronájem skladovacích prostor, spediční a technické služby, likvidace vedlejších živočišných produktů). Junior si záhy osvojil tatíčkovy velkopanské způsoby, přivedl do předčasného důchodu několik zasloužilých členek pedagogického sboru a jednoho trenéra z posilovny, a navíc si v sobě hýčkal cosi neuchopitelně bestiálního.

Nastaly chvíle, kdy se před ním třásli i Mauglín s Calverou, ač sami nebyli žádní svatouškové. Kosové přitlučení k domovním dveřím, oběšené slepice, králíci a pár koček, zmrzačení bezdomovci (ano, Štinkava má své bezdomovce), jeden starý cikán jen tak mimochodem umlácený k smrti. Všichni tušili, kdo za tím stojí, někteří to dokonce věděli celkem jistě, hlasitého svědectví se ale nikdo neodvážil.

Onoho podvečera se ti tři spokojeně vyvalovali u kapličky, nasávaje tullamorku, kterou Justin šlohnul fotrovcům. Pod Svatým Michaelem podle všeobecného přesvědčení strašilo, civilové je proto nechávali na pokoji. A teho švestku, co je přišel nedávno upozornit, že se do lesoparku po šesté večerní zapovídá vstup, dal Osička otec včas postavit mimo službu.

Mauglín už měl řádně nakouřeno, taktéž tmavý zrak Enrique Calvery planul nepřítomným svitem, jen Justin posedával na nízkých kamenných schodech a nepokojně popleskával dlaní o oprýskanou stěnu, již před časem v náporu tvořivosti osobně vyzdobil kosočtvercem.

„Dílo vždy vypovídá především o autorovi,“ odsoudil ho tehdy při přírodopisné vycházce třídní učitel.

„Renault, vole,“ děl nato pachatel stručně.

Od té doby si onen dobrý biolog ve Štinkavě neškrtl. Mladík se spokojeně zašklebil, vzápětí mu strnuly rysy. Už nějaký den se ošklivě nudil. Vzpomínka na ubitého cikána bledla, mučení drobného zvířectva ho přestávalo uspokojovat, výlet na Sirotčí hrádek se dal sotva považovat za zpestření.

Ke všemu ho nějací pojebaní džekylové včera vyrušili, když se pokoušel utopit sousedovic podvraťáka v močůvce. A co byste řekli? Smraďoch smrdutá se z toho nakonec vylízal. Rád by si zase užil pohledu na nějakého chudinku, jak řve bolestí, třese se strachy, případně škemrá o milost (tu radost vám žádné zvíře neudělá). „To by byla megahustoplazma a těžké hardkór.“

„Co jako, vole?“ hlásil se do služby Calvera. Vykýblenec Mauglín setrvával myšlenkami v nedostupných sférách, pokud šlo v jeho případě o myšlenkách vůbec mluvit.

„Jako nic, kreténe blbé,“ pravil Justin a přidal pár výrazů pro ženské a mužské přirození, aby přičmoudlíka srovnal. V duchu zatím nerušeně pokračoval v úvahách. Přesně věděl, kterému zástupci štinkavského obyvatelstva by dal pocítit svou moc. Ožralec je přece cosi jako cikán nebo bezdomovec, bezcenná troska, míň než hovado. A jeden takové bévá přímo pod Krejcárkem, staré prudič Petiška. Všichni se ho zřekli, nikdo o něj nestojí, ale k jeho účelům by se náramně hodil.

Tehdy se jako na zavolanou ozvalo nesouhlasné zapraskání větviček.

„Borci, borci, kdosi na nás ide!“ zakvičel Mauglín.

„Zmlkni, magore, ať hnedkaj nezdrhne!“ Justin odkopl ochablého kumpána, přikradl se k rohu nevelké kapličky a přikrčil se za nejhustší keř.

„Co je to za rychnu?“ nedal se umlčet Libor Mauglín Horňák, vyslouživ si další nakopnutí. „Co je to za syčení, kamoš?“

„Ty vole, klape sem deboš zpod kopca,“ přehlušil ho chlapácky Enrique.

„Jo,“ přitakal stručně Justin. „Kam se to hrabe, choroš staré vykyblované?“

„Nahoru,“ seznal Mauglín.

Tentokrát se vůdce smečky s tělesným kontaktem nenamáhal, z Mauglína se mu beztak delší dobu zvedal kufr. Až vyřídí dědka Petišku, taky si na něho přiostří nožík. „Borci, co dybysme mu brutálně rozhodili sandál? Však tadyk straší celkem dlóho, né?“

To už všichni tři zaujatě sledovali, kterak je pan Enoch dýchavičně obchází.

„Má z nás bobky,“ mínil spokojeně Calvera.

„Ty vole, on ten kopec nedá,“ snažil se zaostřit Mauglín. „On ho normálně nedá.“

„Vsadíme se o flašku?“ Justinovi zle zajiskřilo v očích.

„Už v ní nic nezbylo,“ namítl teskně Calvera.

„Kreténe, potahnu fotrovi novó! Má jich v domášově plnó prdel.“

„On to jako nedá!“ sípal Mauglín. „Kurva, necítíte tu rychnu? Neslyšíte ty hlase?“ Pokud cítili nebo slyšeli, vzrušení jim nedopřálo čas k úvahám.

„Idem po něm,“ rozhodl velký šéf Justin. Ulomil si přiostřenou větev, v duchu si už už maloval, jak mučivě podebírá záhyby stařecké kůže.

„Jako borci, totok je fakt rychna, jak dyž roztrhne komedyjanta,“ nedal se Mauglín.

„Už ti hrabe,“ káznil ho Enrique, ale zároveň si proti své vůli uvědomil, že se mu do chřípí v náporech podvečerního vánku skutečně vkrádá nepříjemný lepkavý zápach provázený mrazivým šepotáním. „Sis prdnul, šmejde!“ nařkl kamaráda.

Pach nakonec neušetřil ani nos nejvyššího velitele.

„Ty krávo, jak dyby cigoši čórli dekle od kanálů!“

Štinkavské kanály zaváněly víceméně vždy (před deštěm spíše více), ke Krejcárku však jejich moc nikdy nesahala. Justin, jehož mysl se plně upírala k vytčenému cíli, na podivnou okolnost odmítal brát zřetel, výhružné šelestění už vůbec nevnímal. Udýchaný penzista totiž navzdory Mauglínovým předpovědím vítězně stanul na vrcholu oblého Krejcárku.

„Na něj!“ zavelel tedy místostarostův syn, proradná oběť mu ale nečekaně odebrala vítr z plachet. Zahekala, krátce se zapotácela a vzápětí se bez omluvy poroučela mezi hluchavky a jitrocel.

Výrostci přidali do kroku, jakmile však k bezvládnému tělu dospěli, nebohý Enoch Petiška se zdál zapomenut.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

ÚVOD

I DEN, KDY ZAČALY PÁCHNOUT KANÁLY

1. Pan Petiška stoupá na kopec

2. Spratci

II – SLAVNOST ROZHLEDNY

III – TI MUŽI BYLI SINALÍ A KALNÝ MĚLI ZRAK

IV – ŠTINKAVA SOBĚ

V – HLUBOCE NELIDSKÝ PŘÍBĚH

VI – POSLEDNÍ SBOHEM