Kathryn Taylor

Barvy lásky - Vysvobozená

Originální název: COLOURS OF LOVE – ERLÖST

Vydáno u Bastei Lübbe, Köln 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2014 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Tomáš Butala 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8388-0  (epub)

ISBN 978-80-243-8389-7  (mobi)

Pro R.,

která mě nikdy nezklame.

1

Mám pevně zavřené oči a ještě jednou se zhluboka nadechnu. No tak, Grace, vzmuž se konečně, pomyslím si, ale cítím, jak mi srdce bije až v krku, a ještě chvilku váhám. Nedá se ale nic dělat, musím to vědět.

Velice opatrně pootevřu oči a zamžikám na bílý plastový proužek s okénkem, který tu celou dobu křečovitě svírám v ruce. Prý se má pár minut počkat, stálo na obalu. Pár minut už dávno uplynulo, takže vím, že výsledek už musí být vidět.

A taky je. Silná modrá čárka, uprostřed okénka. Přesně to, čeho jsem se obávala.

„Těhotná.“ Pronesu to nahlas, protože tomu stále, i když jsem to už dlouho tušila, nemůžu uvěřit.

Jonathan a já budeme mít dítě.

Až dodnes jsem nevěděla, že je možné současně zažít totální radost a úplně zděšení. Evidentně to ale jde, protože obojí se ve mně právě mísí v tak závratném zmatku, že se musím opřít o umývadlo, abych sebou nesekla.

Hlavou mi víří tisíc myšlenek naráz. Dítě. To je úžasné! Akorát, jak je to možné, když jsme se přece vždycky chránili? Zrovna teď. Co řekne Jonathan? Bude ho chtít?

Zvednu hlavu a podívám se do zrcadla. Moje zelené oči skoro horečnatě žhnou a ve tváři jsem tak bílá, že ten kontrast k narezle blond vlasům nemůže být větší.

Okay, Grace – jedno po druhém, uklidňuji se a snažím se projít jednotlivé otázky.

Jak je možné, že jsem těhotná, když beru prášky? Vždyť bylo všechno v pořádku, všechno jako normálně, nezapomněla jsem a nic ani nebylo jinak, než... Sakra, pomyslím si najednou. Ta viróza, která mě minulý měsíc tak nečekaně zkosila. Tři dny jsem byla mrtvá, skoro jsem se nemohla pohnout a nic jsem v sobě neudržela. Že by to mělo vliv na účinek antikoncepce? Tohle mě vůbec nenapadlo, myslela jsem, že prášky jsou nejspolehlivější ochranou před otěhotněním, když se berou pravidelně. V duchu se plácnu do čela, protože tohle je pro mě typické. Teď už je ale stejně jedno, proč se to stalo. Každopádně nešlo o záměr – tohle je nejhorší možná doba, protože jsem momentálně myslela na všechno jiné, jen ne na dítě.

Totiž, je mi teprve čtyřiadvacet, rok jsem vdaná za nejatraktivnějšího muže v celé Anglii a právě se věnuji své kariéře. Momentálně se pořádně zabydluju v Jonathanově firmě coby projektová manažerka, práce mě baví, cítím se skvěle a mám úspěchy. Těhotenství poněkud převrátí moje plány vzhůru nohama.

Ne že by Jonathan nedokázal najít řešení. On si vždycky umí poradit, takže ani teď vlastně nepochybuji, že všechno půjde zařídit – tedy pokud vůbec bude chtít. Je totiž celkem možné, že se totálně zděsí, až se dozví o dítěti. Protože když jsme se na toto téma bavili posledně – a jedinkrát –, kategoricky vyloučil, že by chtěl mít děti.

„Paní Huntingtonová?“ Hlas naší hospodyně zní zpoza dveří od ložnice a já hodím těhotenský test do umývadla a proběhnu rychle přes sousední ložnici ke dveřím. Paní Matthewsová by bez vyzvání nevešla, ale i tak si připadám jako přistižená při činu.

„Co se děje?“ ptám se a snažím se zastřít své rozrušení úsměvem, když jí otevřu.

„Chtěla jsem se jen zeptat, jestli mám vám a vaší švagrové nachystat něco k jídlu,“ oznámí paní Matthewsová, která má na sobě jako vždy bílou zástěru. „Ještě jste nesnídala a říkala jsem si, že byste si možná něco ráda dala, když má za chvíli přijít paní Nortonová. Třeba pár vajec se šunkou?“

Sarah, uvědomím si s úlekem a zase se v duchu plesknu do čela. No jasně. Má se dnes ráno zastavit. Ten test mě ale natolik vyvedl z konceptu, že jsem na ni úplně zapomněla.

„Ach, to bude moc milé. Ale bez té šunky, prosím.“ Už když si představím vůni šunky, dělá se mi zle. „Jen pár vajíček. Pokud vám to nevadí?“

„Ale vůbec ne. Udělám to ráda,“ ujistí mě a s úsměvem odchází.

Paní Matthewsová pracuje pro Jonathana už dlouho, už tu byla, když jsem do jeho života vstoupila já. Naštěstí jsem s ní od samého začátku měla dobrý vztah, a co jsme s Jonathanem manželé, stará se o mě taky málem dojemně. Myslím, že ji prostě baví dokazovat mi své kuchařské umění. Já jsem totiž – na rozdíl od Jonathana – totální kuchařský analfabet. Nebo jsem aspoň byla, protože díky jim oběma jsem se už hodně naučila. Dnes jsem ale přesto vděčná za nabídku paní Matthewsové, protože ve svém aktuálním stavu bych zaručeně připálila i míchaná vejce.

Rychle běžím zpátky do koupelny a zbavím se těhotenského testu tak, že ho i s obalem strčím do igelitky, ve které jsem ho přinesla, tu zavážu a nacpu ji do koše v koupelně až na dno. Tam si Jonathan ničeho nevšimne. Má se to koneckonců dozvědět ode mě, i když nemám tušení, jak na tuto zprávu zareaguje.

S bušícím srdcem se vrátím do ložnice a najdu si něco na sebe. Zatímco si zapínám halenku, kterou jsem zvolila k džínům, začne mi na nočním stolku zvonit mobil.

Je to Jonathan, vidím jeho fotku na displeji, a srdce se mi rozbuší ještě milionkrát rychleji.

„Grace.“ Jeho hluboký hlas je mi dávno důvěrně známý, a přesto mnou pokaždé projede slastné zachvění, kdykoliv ho slyším. Hned před sebou vidím jeho tvář, jeho ostře řezané atraktivní rysy, kterým jsem propadla, už když jsem ho poprvé uviděla, černé, trochu delší vlasy a zářivě modré oči, kterým nic neunikne.

„Kde zrovna jsi?“

„Ještě pořád v Paříži,“ oznámí a já slyším, jak unaveně to zní. „Za chvíli ale poletím.“

Zavřu oči, protože je pro mě stále ještě těžké, když od něj musím být odloučená. To se na začátku našeho manželství vlastně skoro nestávalo, ale v poslední době musel hodně cestovat. Jsou nějaké problémy s firmou, pár nepříjemných otřesů, o které se musí starat osobně a které ho už nějakou dobu udržují ve stresu.

„Pojedeš potom rovnou domů?“ Dnes je neděle, takže do kanceláře nemusí, a já po něm najednou hrozně toužím. Jaksi se mi vzdaluje, nejenom prostorově, a právě po té novině, kterou jsem se právě dozvěděla, mě to děsí. Skutečnost, že čekám dítě, jaksi znovu zpochybňuje všecko, co se doposud dělo. Potřebuju jednoduše ujištění, že mě miluje a že spolu zvládneme i tuto nečekanou událost.

Jonathan mě ale zklame.

„Ne, musím ještě něco vyřešit, až se vrátím do Londýna. Myslím, že domů se dostanu až pozdě odpoledne.“

„A co musíš řešit?“ vyzvídám.

„Grace, omlouvám se, pilot už je tady. Musíme vyrazit. Uvidíme se potom.“

Než stačím ještě něco říct, zavěsí. Létá firemním tryskáčem a já vím, že časy odletů se musejí dodržovat naprosto přesně, ale přesto mi tohle rozloučení připadá až moc náhlé. Nechtěl mi říct, co má v plánu?

Vkrádá se mi nedobrý pocit, protože když se nad tím zamyslím, uvědomuju si, že mi v poslední době vůbec málo vyprávěl o tom, co se děje ve firmě. Jen jsem si toho zatím nevšimla, protože mám sama plné ruce práce se svým vlastním, extrémně důležitým projektem. Ovšem v tomto směru se mi Jonathan opravdu vzdálil.

Domem zazní příjemný gong a přeruší mé myšlenky. Rychle vklouznu do bot a vydám se dolů do jídelny, kam již paní Matthewsová uvedla Sarah.

„Ahoj, Grace!“ Jonathanova sestra mě srdečně obejme a pak se zaúpěním klesne na židli. Její černé vlasy po ramena se vlhce lesknou a vypadá celá prokřehlá. „Tohle odporné únorové počasí mě ničí,“ postěžuje si. „Aspoň že u nás ještě nesněží jako na kontinentu. Jestli ale budou dál klesat teploty, máme se tu taky na co těšit.“

„Chystám pro paní Huntingtonovou míchaná vejce na snídani. Dala byste si taky?“ ptá se jí paní Matthewsová a Sarah přikývne.

„Ach, to by bylo skvělé, paní Matthewsová. Děkuji!“ řekne. Do tváře se jí zas vrátil úsměv a celá se rozzáří, když sáhne do tašky a vytáhne z ní jakýsi plochý balíček v hnědém papíře. „Na, podívej se.“ Podává mi ho. „Tohle mi sehnala Sophie na Alexovy narozeniny.“

„Sophie Conroyová – ta galeristka?“ zeptám se a opatrně rozbaluju balíček.

„Ona není galeristka, Grace, pracuje v aukční síni – a vyzná se ve starých věcech,“ opraví mě Sarah a čeká napjatě na mou reakci, když si prohlížím knížku, která se vyloupne zpod papíru – moc pěkné, v kůži vázané vydání…

„Oliver Twist?“ Skepticky se na Sarah podívám. „Alexander tyhle věci čte?“

„Je to dokonce jeho oblíbená knížka. Tvrdí, že se s tím sirotkem vždycky identifikoval, protože sám jako dítě taky nic neměl. Jeho rodiče by si nikdy nemohli dovolit poslat ho na Winchester College, ale naštěstí tenkrát získal stipendium. Představ si, že kdyby nebyl už jako dítě tak neuvěřitelně chytrý, nespřátelil by se ve škole s Jonem a já bych ho nikdy nepoznala.“

Přikývnu. Alexander je Jonathanův společník a nejlepší přítel a poté, co se oženil se Sarah, se stal blízkým přítelem i mně. Dokonce obzvlášť důležitým, protože jeho původ je – stejně jako můj – tak odlišný od původu Jonathana a Sarah, kteří jako děti hraběte z Lockwoodu vyrůstali v prostředí aristokracie a neměli nikdy žádné starosti s penězi. Alex a já pocházíme z prostých poměrů. On pro mě má proto pochopení, pokud je někdy toho bohatství, které mě obklopuje, na mě trochu moc.

„To je roztomilý nápad,“ řeknu Sarah a podávám jí knížku. Snažím se působit pokud možno normálně. Evidentně se mi to ale nedaří, protože ona si mě najednou měří s podezřelou pozorností, zatímco nám paní Matthewsová servíruje talíře s míchanými vejci a tousty a také čaj.

Když nás hospodyně nechá samotné, Sarah se ke mně nakloní. „Tak ven s tím, Grace. Co se děje?“

Sklopím pohled jako přistižená školačka. „Je na mně vidět, že se něco děje?“

„Já to tedy rozhodně vidím,“ prohlásí. „Jsi sice vždycky spíš bledší, ale dnes předstihuješ každou čerstvě nalíčenou stěnu. A i jinak se tváříš, jako by ses měla každou chvíli rozbrečet. No tak, co se děje?“

Teprve teď, když to Sarah vysloví, mi dojde, že je to pravda. Cítím se tak rozpolcená mezi radostí a zoufalstvím, že bych nejradši brečela.

Ještě chvilku váhám, protože správně by měl být Jonathan první, kdo se to dozví. Nemůžu si to ale prostě dál nechávat pro sebe.

„Jsem těhotná.“

Sarah se opře o opěradlo židle. „Páni. To…, to je něco.“ Trvá jí vteřinu, než tu novinu zpracuje, ale potom se na mě zářivě usměje, natáhne se přes stůl pro moje ruce a tiskne je. „To je nádhera! Srdečně blahopřeju, mám takovou radost!“

Ušklíbnu se. „Já si zatím vůbec nejsem jistá, jak se kvůli tomu cítím.“

„To nebylo plánované?“ ptá se Sarah opatrně a já zavrtím hlavou.

„Ne. Spíš… omyl,“ doznám se a pokrčím skoro omluvně rameny.

Sarah v mžiku zvážní. „Jon to už ví?“

Zase nešťastně zavrtím hlavou. „Ne. Právě jsem si udělala takový ten test a zjistila jsem to. A nevím ani, jak mu to mám říct. Víš přece, jaký názor má na děti. Myslíš, že bude mít vůbec radost?“

Pochybovačně se na ni dívám a doufám, že mi ulehčí od starostí. Ona se však jen s vážným výrazem zaklání na židli a chvíli mlčí.

„Moc ráda bych tě ujistila, že bude mít šílenou radost – protože tak by to na světě mělo fungovat. Mělo by. Ale upřímně: Já nevím,“ sdělí mi potom, a ačkoliv bolí, že mě nemůže uklidnit, vážím si její upřímnosti. „Děti pro něj byly vždycky zakázané téma, možná protože ho s tím táta dřív stále otravoval. Říkal k tomu Jon něco v poslední době?“

„Ne.“ Povzdechnu si. „Vlastně jsme o dětech mluvili jen jednou, skoro na začátku našeho vztahu, když všechno bylo ještě čerstvé. Tenkrát jenom nesmlouvavě prohlásil, že se nikdy nechce stát otcem. Tvrdil, že děti jsou malé příšery. A že se na roli otce vůbec nehodí. Mělas ho vidět. Myslel to naprosto vážně.“

„Hm. A potom ses ho už znovu neptala?“ Zdá se, že to Sarah udivuje.

„Nechtěla jsem do toho dál šťourat, ten rozhovor ho tehdy dost rozčílil. Navíc mi to nepřipadalo dvakrát důležité. Tedy chci říct, že jsem si myslela, že to má ještě spoustu času, rozumíš? Nejmíň ještě pět šest let nebo tak. Ale teď tak náhle…,“ zavřu oči a cítím, jak se mi svírá srdce. „Co když to dítě opravdu nebude chtít?“

Strach v mém hlase nejde přeslechnout a Sarah se zase natáhne přes stůl a položí svoje ruce na moje, tiskne je, aby mě uklidnila.

„To je hloupost. Jon tě miluje a od té doby, co jste spolu, se naprosto změnil. Možná nebude okamžitě skákat radostí, ale to se poddá. Nakonec se bude na dítě těšit stejně jako ty.“

Moc ráda bych jí věřila, ale vidím to těkání v jejím pohledu. Není si sama jistá, pomyslím si zděšeně a cítím, jak se mi stahuje hrdlo.

„On je v poslední době ale tak divný, Sarah. Tak uzavřený. Nepovídá mi o všem. Skoro mám pocit, že se vrátil ten starý Jonathan, takový, jaký byl, než jsme se dali dohromady. Rozumíš mi? Někdy se mi k němu nedaří proniknout.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1