Cecelia Ahern

Sto mien

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Cecelia Ahern 2004

Translation © Miriam Ghaniová 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2013

ISBN 978-80-556-0891-4

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Prvá kapitola

Občas ju prezývali Hrobka. Nikdy neprezradila nijaké tajomstvo, žiadnu dôvernú informáciu, osobnú ani inú. Ak ste sa jej s niečím zdôverili, mohli ste si byť istí, že bude mlčať ako hrob, že je to u nej v bezpečí. Vedeli ste, že vás nikto nikdy nebude posudzovať ani odsudzovať, a ak áno, nuž len niekde v tichosti a vy sa nič nedozviete. Prezývka sa dokonale hodila k jej krstnému menu Constance, čo znamená dôslednosť a statočnosť. Prezývka zas znázorňovala jej nemennosť a stálosť, vyžarovala z nej trpezlivosť a zvláštny pokoj. Preto bola návšteva Constance na takom mieste ešte desivejšia. Nebol to len nápor na nervy, bola to priam hrôza. Kitty doslova fyzicky trpela. Bolel ju hrudník, konkrétnejšie srdce. Uvedomovala si, že Constance čoskoro pravdepodobne opustí tento svet, hoci na nej bolo vidieť, ako veľmi tu chce zostať. Čím viac bolo jasné, že to nie je len zlý sen ani falošný poplach, tým bol jej život bolestnejší. Život pre ňu vždy predstavoval výzvu, a teraz oň mala prísť. Mala zomrieť.

Kitty kráčala po chodbe súkromnej nemocnice. Nahor nevyšla výťahom, ale po schodoch. Naschvál zabočila nesprávnym smerom, pri každej príležitosti ochotne púšťala pred seba ostatných, najmä pacientov, ktorí sa vliekli slimačím tempom za chodidlami alebo stojanmi s infúziami. Uvedomovala si ich pohľady. Aj krízu, ktorej práve čelila. Napokon sa prichytila, že chodí stále dookola popri dverách. Uši mala nastražené, počúvala, čo kto hovorí, či sa náhodou niekto neprihovára práve jej. Chytila by sa slamky, len aby odložila vstup do Constancinej izby. No nemohla to už viac odkladať, pretože sa dostala do slepej uličky: do polkruhu so štyrmi dverami. Troje boli otvorené, pacienti a ich návštevy spoza nich videli, že Kitty stojí vonku, hoci nenazerala dovnútra. Dokonca nemusela pozerať ani na čísla; dobre vedela, v ktorej izbe leží jej priateľka a mentorka. Bola rada, že dvere na jej izbe sú zatvorené, takže sa mohla ešte chvíľu zdržať.

Napokon opatrne zaklopala, nie prihlasno, ako keby dúfala, že to nikto nezačuje a ona sa bude môcť nečujne vzdialiť. Aby mohla neskôr povedať, že tu bola, usilovala sa, ale nevyšlo to. Nemala pocit viny. V kútiku srdca vedela, že to nie je možné, je to nereálne a nie je to správne. Srdce jej bilo ako opreteky, topánky vŕzgali na dlážke, keď za sebou ledva vliekla nohy. Z nemocničného zápachu jej bolo zle od žalúdka. Nenávidela ho z celej duše. Premkla ju ďalšia vlna nevoľnosti, zhlboka sa nadýchla a modlila sa, aby sa dokázala trochu upokojiť. Je predsa dospelá, musí konečne normálne zaklopať na tie dvere a prekonať strach.

Kitty si stále hľadela na topánky a zhlboka dýchala, keď sa dvere otvorili. Nebola pripravená, že za nimi uvidí sestričku a vydesenú Constance. Zažmurkala raz, potom druhý raz a tretí raz, aby Constance nepostrehla jej skutočnú reakciu. Reakciu na to, ako chudera Constance vyzerá. Kitty lovila v mozgu slová, ale tie neprichádzali. Nenapadlo jej nič smiešne, veselé, vlastne vôbec nič, čo by mohla povedať vernej priateľke, ktorú poznala viac ako desať rokov.

„Nikdy v živote som ju nevidela,“ ozvala sa Constance s francúzskym prízvukom, ktorý sa celkom nestratil, darmo prežila v Írsku celých tridsať rokov. Jej hlas znel stále prekvapujúco jasne, zvučne a neochvejne a taká aj bola. „Zavolajte ochranku a ihneď ju vyhoďte.“

Sestrička sa usmiala, otvorila dvere naširšie a potom sa vrátila ku Constancinej posteli.

„Môžem aj odísť,“ dostala zo seba konečne Kitty. Zvrtla sa, ale ocitla sa tvárou v tvár ďalším nemocničným zamestnanom. A tak sa znovu obrátila do izby a hľadala očami niečo normálne, obyčajné, niečo každodenné, na čo by sa mohla sústrediť, čo by ju presvedčilo, že nie je v nemocnici s tým neznesiteľným zápachom a pri smrteľne chorej pacientke.

„Som už takmer hotová. Len vám zmeriam teplotu,“ ozvala sa sestrička a podala Constance teplomer.

„Poď, sadni si.“ Constance ukázala na stoličku pri stole.

Kitty jej nedokázala pozrieť do očí. Vedela, že je to neslušné, ale odvracala zrak, ako keby ho priťahovala nejaká magnetická sila. Hľadala niečo, čo nepripomína chorobu ani chorých. Napokon sa zahľadela na darčeky, čo držala v náručí.

„Priniesla som ti kvety.“ Poobzerala sa, kam by ich mohla položiť.

Constance nemala rada kvety. Vždy ich nechala zhniť vo váze, keď jej ich niekto priniesol s výhovorkou, že jej chcel len oživiť pracovňu. Napriek tomu ich Kitty kúpila. Azda dúfala, že v kvetinárstve bude pred ňou nekonečný rad.

„Pani,“ ozvala sa sestrička, „ochranka vám mala povedať, že kvety nie sú povolené.“

„Ach, to nie je problém, zbavím sa ich.“ Kitty sa snažila nedať najavo úľavu. Vstala a vykročila k dverám.

„Vezmem ich,“ ponúkla sa sestrička. „Nechám ich na recepcii alebo si ich vezmete domov. Škoda peknej kytice.“

„Priniesla som aj koláče.“ Kitty vytiahla z tašky škatuľu.

Sestrička a Constance pozreli na seba.

„Žartujete. Aj keksy sú zakázané?“ začudovala sa Kitty.

„Pacienti by mali jesť iba jedlo z jedálne.“

Kitty podala sestričke aj škatuľu s keksami.

„Aj tie si môžete vziať domov,“ zasmiala sa sestrička a pozrela na teplomer. „Je to dobré,“ usmiala sa na Constance. Pred odchodom si s pacientkou vymenili ešte jeden pohľad, akoby sa delili o spoločné tajomstvo. Určite tam bolo, pretože Constance nebola v poriadku. Požierala ju rakovina. Vlasy jej síce začali rásť, ale iba kde-tu v nepravidelných kučierkach a pod nemocničnou košeľou sa ostro črtala hrudná kosť a rebrá. Z oboch rúk jej vychádzali tenké hadičky, kostnaté zápästia mala dopichané a samá podliatina od injekcií a infúzií.

„Ešteže si jej nepovedala, že mám v taške aj kokaín,“ ozvala sa Kitty, keď sa dvere za sestričkou zatvorili a na chodbe zahlaholil jej smiech. „Viem, že nemáš rada kvety, ale spanikárila som. Chcela som ti priniesť zlatý lak na nechty, vonné tyčinky a zrkadlo, lebo som myslela, že to bude vtipné.“

„Prečo si ich nepriniesla?“ Constancine modré oči nestratili iskru. Keby sa Kitty dokázala sústrediť len na tie oči plné života, azda by mohla zabudnúť na stiesnenú atmosféru. Azda.

„Lebo som si uvedomila, že to nie je smiešne.“

„Určite by som sa zasmiala.“

„Prinesiem to nabudúce.“

„Už to nebude taká zábava. Ten vtip som už počula. Moja zlatá...“ Constance sa načiahla ku Kitty, potom jej ruky klesli na posteľ. Kitty na ne nemohla pozerať, boli také ubolené a krehké! „Som rada, že ťa vidím.“

„Prepáč, že som prišla tak neskoro.“

„Chvíľu ti to trvalo.“

„Vieš, doprava...“ zahabkala Kitty, ale potom sa vzdala. Meškala viac ako mesiac.

Zavládlo ticho a Kitty pochopila, že má príležitosť vysvetliť, prečo za priateľkou prišla až teraz.

„Neznášam nemocnice.“

„Viem. Nozokomefóbia,“ riekla Constance.

„Čo je to?“

„Fóbia z nemocníc.“

„Nevedela som, že to má aj názov.“

„Všetko má svoj názov. Nebola som na záchode už dva týždne, a volá sa to anizmus.“

„Mala by som o tom napísať,“ poznamenala Kitty.

„Nenapíšeš. Moja rektálna nečinnosť je len medzi mnou, Bobom a tou milou ženou, ktorá mi môže prezerať to miesto.“

„Chcem povedať, že by som mala napísať o nemocničných fóbiách. To by bol super článok.“

„Prečo?“

„Predstav si, že by som našla niekoho, kto je vážne chorý a nemôže sa liečiť v nemocnici, lebo má fóbiu.“

„Dajsamisvete, tak by ho liečili doma.“

„A čo žena pred pôrodom? Prechádza sa vonku na ulici, ale nevie sa prinútiť vojsť do nemocnice.“

„Tak porodí v sanitke alebo doma, prípadne rovno na ulici,“ pokrčila plecami Constance. „Raz som napísala článok o žene, ktorá porodila, keď sa skrývala v Kosove. Bola sama a bolo to jej prvé dieťa. Našli ju až po dvoch týždňoch, ona aj dieťa boli zdravé ako buk. Africké ženy napríklad porodia pri práci na poli a hneď sa vrátia k práci. Ženy z niektorých kmeňov rodia pri tanci. Západný svet kráča v oblasti pôrodu nesprávnym smerom,“ mávla rukou, hoci sama nemala deti. „Raz som o tom napísala článok.“

„Predstav si lekára, ktorý nemôže ísť do práce,“ ďalej si húdla svoje Kitty.

„To je hlúpe. Mohol by prísť o licenciu.“

Kitty sa zasmiala. „Ďakujem za otvorenosť ako vždy.“ Potom sa jej úsmev z tváre vytratil a zahľadela sa na Constancinu zostarnutú ruku. „A čo tá sebecká žena, ktorej ochorela najlepšia priateľka a neprišla ju navštíviť?“

„Teraz si tu, a som rada, že ťa vidím.“

Kitty prehltla. „Nič si nespomínala.“

„O čom?“

„Veď vieš.“

„Nevedela som, že sa o tom chceš rozprávať.“

„Naozaj.“

„Nuž...“

Chvíľu sedeli mlčky.

„V novinách, v rádiu, všade ma idú roztrhať,“ prehovorila konečne Kitty.

„Nečítala som noviny.“

Kitty si nevšímala kopu novín na parapete. „Všade, kam vkročím, sa celý týždeň na mňa niekto pozerá, ukazuje, šepká, akoby som bola nejaká obluda.“

„To je cena za publicitu. Teraz je z teba televízna hviezda.“

„Nie som televízna hviezda, ale hlupaňa, ktorá zo seba v televízii urobila blázna. V tom je veľký rozdiel.“

Constance znovu pokrčila plecami, ako keby o nič nešlo.

„Vždy si mi hovorila, aby som sa na tú šou vykašľala. Prečo rovno nepovieš niečo v zmysle Veď som ti to hovorila a neskoncujeme s tým?“

„Také vety nepoužívam. Nie sú produktívne.“

Kitty si vytrhla ruku z Constancinej a potichu sa opýtala: „Teda mám stále prácu?“

„Nerozprávala si sa s Petom?“ Zdalo sa, že sa na svojho editora hnevá.

„Rozprávala, ale chcem to počuť od teba. Je pre mňa dôležité počuť to od teba.“

„Nič sa nezmenilo, stále pracuješ v časopise Etcetera ako novinárka,“ odvetila rázne Constance.

„Ďakujem,“ zašepkala Kitty.

„Podporovala som ťa pri tvorbe televíznej šou Tridsať minút, lebo viem, že si dobrá reportérka a máš na to, aby si sa stala ešte lepšou. Všetci robíme chyby, niekto väčšie, niekto menšie, ale nikto z nás nie je dokonalý. Využívame ich na to, aby sa z nás stali ešte lepší novinári, a čo je dôležitejšie, aj lepší ľudia. Keď si pred desiatimi rokmi prišla ku mne na pohovor, spomínaš si, aký príbeh si mi chcela predať?“

Kitty sa rozosmiala. „Nie,“ zaklamala.

„Netáraj! No ak to nepovieš nahlas, poviem to ja. Opýtala som sa ťa, keby si občas mala napísať nejaký príbeh o ničom, o čom by bol?“

„Naozaj to nechcem znovu počúvať. Je to už dávno,“ začervenala sa Kitty.

„A ty si odvetila,“ nevzdávala sa Constance, ako keby ju priateľka nepočula, „že si počula príbeh o húsenici, ktorá sa nemohla zmeniť na motýľa...“

„Áno, spomínam si.“

„A že si chcela zistiť, aké to je, keď sa jej odopiera taká krásna vec. Chcela si vedieť, aké je pre húsenicu sledovať ostatné družky, ako sa menia, a pritom si uvedomovať, že sama nikdy nebude mať takú možnosť. Pohovor sa konal v ten istý deň ako voľba amerického prezidenta, vtedy sa ponoril aj trajekt so štyri a pol tisícom ľudí na palube. Z dvanástich pohovorov v ten deň si sa len ty nezmienila o politike, o trajekte ani o tom, že by si chcela stráviť deň s Nelsonom Mandelom. Teba zaujímala akási malá húsenica.“

Kitty sa usmiala. „Áno, práve som dokončila školu. No v hlave mám stále trochu zmätok.“

„Nie,“ zašepkala Constance a znovu chytila Kitty za ruku. „Bola si jediná, kto mi počas pohovoru povedal do očí, že sa nebojí lietať, hoci si mala strach, že sa ti to nemusí podariť.“

Kitty sťažka prehltla, do očí sa jej tisli slzy. Naozaj sa jej nepodarilo doletieť ďaleko.

„Niektorí ľudia tvrdia, že pohnútkou konania by nemal byť strach,“ pokračovala Constance, „ale ak niet strachu, kde je tu výzva? Keď som písala svoje najlepšie články, často ma pochytil strach, a práve to bola pre mňa výzva. Videla som pred sebou mladé dievča, ktoré nevie lietať, a pomyslela som si: Pozrimeže na to mladé dievča. Práve to potrebuje náš časopis Etcetera. Pravdaže, píšeme o politike, ale píšeme aj o ľudoch, ktorí sú za ňou. Chceme zistiť, čo cítia, nielen počuť ich politické názory. Prečo veria tomu, čomu veria, prečo sa cítia tak, ako sa cítia? Áno, niekedy hovoríme o diétach, o organických alebo celozrnných potravinách, ale vždy v súvislosti s otázkami prečo a kto. Vždy ide ľudské city, emócie. To je môj názor, samozrejme. Kitty, ty budeš ďalej písať svoje príbehy tak, že z tvojho pohľadu budú pravdivé. Nikdy nenapíšeš dobrý článok len na základe toho, čo ti nahovorí niekto iný. Nikto nemôže predstierať, že vie odhadnúť, čo chcú ľudia čítať a počuť. Sami ľudia to vedia len málokedy, vlastne na to prídu neskôr. Presne v tom spočíva originalita. Nachádzať nové, nepredstierať staré a nezaplavovať tým trh.“ Constance zdvihla obočie.

„Bol to môj príbeh,“ povedala potichu Kitty. „Nemôžem obviňovať nikoho iného.“

„Do príbehu je vždy zapletených viac ľudí, nielen autor, a ty to dobre vieš. Keby si bola prišla s tým príbehom za mnou, asi by som ho odmietla. Alebo aj keby som ho bola vzala, určite by som ho stiahla, kým by bol ešte čas. Objavili sa isté náznaky a niekto nad tebou ich mal zbadať, ale ak chceš vziať celú vinu na seba, potom sa opýtaj sama seba, prečo si ten príbeh podala tak zle.“

Kitty si nebola istá, či chce odpovedať, no Constance pozbierala všetky sily a pokračovala: „Raz som mala rozhovor s mužom, ktorého moje otázky veľmi rozveseľovali. Keď som sa ho opýtala, čo je na nich také smiešne, odvetil, že otázky odhaľujú oveľa viac o tom, kto ich kladie, ako o tom, komu sú adresované. Počas nášho rozhovoru sa dozvedel viac on o mne ako ja o ňom. Zdalo sa mi to zaujímavé a v podstate to bola aj pravda. Každý príbeh odhaľuje veľa o tom, kto ho napíše. Štúdium žurnalistiky nás učí, že sa človek musí od príbehu oslobodiť, odosobniť, aby bol bez predsudkov, ale často sa potrebujeme stať súčasťou príbehu, aby ho ľudia pochopili, aby sme si s nimi vybudovali akési spojivo, aby sme pomohli publiku ozrejmiť si, čo si má vypočuť. Neznamená to, že do príbehu treba zakomponovať vlastný názor, Kitty – lebo aj to ma trápi. Nepáči sa mi, keď reportéri využijú príbeh, aby nám povedali, ako sa cítia oni sami. Komu záleží na tom, čo si myslia? Národu? Ide o žáner? O pohlavie? To ma zaujíma väčšmi. Mám na mysli to, že do všetkých aspektov príbehu treba vložiť pochopenie, ukázať publiku, že za slovami sa naozaj skrýva cit.“

Kitty nechcela myslieť na to, čo ten príbeh naznačil o nej – už naň nikdy nechcela myslieť ani o ňom hovoriť, ale to nebolo možné. Ich televíziu totiž zažalovali a do súdu zostával len jeden deň. Srdce jej búšilo, bola už unavená z toho, že na to stále musí myslieť, unavená zo všetkých analýz, čo sa vlastne stalo, ale zrazu pocítila potrebu kajať sa, ospravedlniť za všetko zlé, čo urobila, len aby sa opäť cítila dôstojne.

„Chcem sa priznať.“

„Mám rada priznania.“

„Vieš, keď si mi dala prácu, bola som taká rozjarená, že prvý príbeh, ktorý som chcela napísať, mal byť o tej húsenici.“

„Naozaj?“

„Pravdaže som nemohla robiť rozhovor s húsenicou, ale chcela som ho použiť ako motto príbehu o ľuďoch, ktorí nemôžu lietať, hoci po tom túžia z celého srdca, ktorým v tom niečo bráni – ako keby mali zlepené krídla.“ Kitty pozrela na priateľku, ktorá znovu ochabla a upierala na ňu veľké oči. Opäť musela potlačiť slzy. Bola si istá, že Constance vie presne, čo tým chce povedať. „Začala som robiť prieskum, pripravovať sa... je mi ľúto...“ Zakryla si rukou ústa, aby sa trochu spamätala, ale nepodarilo sa jej to, slzy jej prúdom stekali po lícach. „Ukázalo sa, že to nebolo správne. Húsenica, o ktorej som ti hovorila, volala sa Oleander... Ukázalo sa, že vie lietať. A premenila sa na motýľa.“ Kitty sa cítila hlúpo, že sa práve v tej chvíli rozplakala, ale nemohla ináč. Nerozosmútila ju húsenica, ale to, že sa ocitla zoči-voči viacerým problémom. „Vieš, z tej televízie ma vyhodili.“

„Urobili ti láskavosť. Počkaj, keď sa všetko trochu upokojí, potom sa vrátiš k svojim príbehom.“

„Neviem, či ešte nejaký napíšem. Bojím sa, že znovu bude nanič.“

„Neber to v zlom, Kitty. Vieš, príbeh alebo – ak to správne pomenujeme, hľadanie pravdy – nemusí vždy viesť k streľbe alebo odhaleniu lži. Nemusí to byť nič prevratné. Jednoducho treba mať cit pre to, čo je reálne.“

Kitty prikývla a potiahla nosom. „Je mi ľúto, táto návšteva nemala byť o mne. Prepáč.“ Nahla sa a položila ruku na posteľ v rozpakoch, že ju Constance vidí v takomto stave, a pritom je chorá a má oveľa viac starostí ako ona.

„Psst,“ tíšila ju Constance a jemne jej prešla rukou po vlasoch. „Je to oveľa lepší koniec, ako som si želala pôvodne. Naša úbohá húsenica nakoniec vedela lietať.“

Keď Kitty zdvihla hlavu, Constance jej zrazu pripadala vyčerpaná.

„Cítiš sa dobre? Nemám zavolať sestričku?“

„Nie... nie. Prichádza to nečakane,“ odvetila a viečka jej oťaželi. „Zdriemnem si a všetko bude v poriadku. Nechcem, aby si šla. Máme sa ešte veľa o čom rozprávať. Napríklad o Glenovi,“ usmiala sa chabo.

Kitty sa nasilu usmiala. „Dobre, pospi si,“ zašepkala. „Zostanem.“

Constance jej vždy vedela čítať myšlienky, zaraz odhalila klamstvo. „Ani ja ho nemám veľmi rada.“

Po chvíli zatvorila oči a zaspala.

Kitty sedela na parapete v Constancinej nemocničnej izbe a sledovala ľudí prechádzajúcich okolo. Špekulovala, ako sa dostať domov, aby ich stretla čo najmenej. Z úvah ju vytrhla plynulá francúzština. Prekvapene sa obrátila ku Constance. Prisahala by, že za tie roky, čo ju pozná, ju nikdy nepočula rozprávať po francúzsky.

„Čo si povedala?“ Constance sa zatvárila zmätene. Odkašľala si a usilovala sa spamätať. „Vyzerala si, akoby si bola niekde ďaleko.“

„Premýšľala som.“

„Mala by som na to upozorniť nadriadených.“

„Vždy som sa ťa chcela na niečo opýtať.“ Kitty si pritiahla stoličku bližšie ku Constancinej posteli.

„Áno? Prečo sme s Bobom nemali deti?“ Constance sa posadila a načiahla k poháru s vodou. Potiahla si z neho slamkou.

„Nie, to viem. Zabila si každú rastlinu vo svojej blízkosti. Neviem si predstaviť, čo by si spravila s dieťaťom. Vlastne som sa ťa chcela opýtať, či je nejaký príbeh, ktorý si chcela napísať, ale nepodarilo sa ti to.“

Constance ožila. „To je veľmi dobrá otázka. Vlastný príbeh.“ Zdvihla obočie. „Čo si myslíš o autoroch, ktorí odchádzajú do dôchodku? Mala by som sa o tom porozprávať s Petom. Alebo by sme sa mohli skontaktovať so spisovateľmi na dôchodku a požiadať ich, aby napísali príbeh, ktorý nikdy nenapísali, napríklad do časopisu... Osloviť ľudí ako Oisín O’Ceallaigh alebo Olivia Wallaceová. Dať im šancu rozpovedať ho. Mohlo by z toho byť zvláštne vydanie.“

Kitty sa rozosmiala. „Kedy s tým prestaneš?“

Vtom ktosi slabo zaklopal na dvere a dovnútra vošiel Constancin manžel Bob. Vyzeral unavený, no keď pozrel na Constance, tvár mu zmäkla.

„Ahoj, zlatko. Ahoj, Kitty. Pekné, že si prišla.“

„Hustá premávka,“ riekla neisto Kitty.

„Poznám ten pocit,“ usmial sa a podišiel k manželke, aby ju pobozkal. „Aj ja často kvôli nej meškám, ale lepšie neskoro ako nikdy, či nie?“ Pozrel na Constance, ktorá sa tvárila sústredene. „Chceš ísť cikať, drahá?“

Kitty sa rozosmiala.

„Kitty sa ma opýtala, aký príbeh som vždy chcela napísať, ale nespravila som to.“

„Aha. Nemala by si ju nútiť premýšľať, aspoň to tvrdia lekári,“ zažartoval. „Ale je to dobrá otázka,“ nástojila Kitty. „Budem hádať. Keď sa objavila tá ropná škvrna a mala si exkluzívny rozhovor s tučniakom, ktorý všetko videl?“

„Nemala som exkluzívny rozhovor s tučniakom,“ zasmiala sa Constance, potom sa jej tvár skrivila od bolesti.

Kitty znervóznela, ale Bob bol na to zjavne zvyknutý a pokračoval: „Teda to bola veľryba. A tá veľryba všetko videla. Povedala všetkým, čo videla a čoho bola svedkom.“

„Bol to kapitán lode.“ Constance Boba zahriakla, ale láskavo.

„Prečo si s ním neurobila rozhovor?“ opýtala sa Kitty.

„Meškal mi let,“ odvetila Constance a napravila plachtu.

„Nevedela nájsť pas,“ opravil ju Bob. „Vieš, čo všetko sa môže stať? Na Mŕtvom mori sa môžu zdvihnúť vlny a podobne. Pasy sa potom našli v hriankovači, len sme na ne zabudli. No, takže zmeškala let a namiesto rozhovoru s kapitánom sa rozprávala s niekým bezvýznamným.“ Obrátil sa ku Kitty a zašepkal: „S Danom Cummingsom.“

„Teraz si ma zabil,“ vyhlásila teatrálne Constance a tvárila sa, že zomiera.

Kitty si zakryla tvár rukami, aby sa nerozosmiala.

„Konečne sme sa jej zbavili,“ žartoval ďalej Bob. „Takže aká je tvoja odpoveď, drahá? Aj ja som zvedavý.“

„Naozaj to chceš vedieť?“ opýtala sa ho Kitty. Pokrútil hlavou a spolu sledovali, ako Constance premýšľa. Bol to zaujímavý pohľad.

„Aha,“ ozvala sa zrazu a oči jej zasvietili. „Mám to. Je to nedávny nápad, niečo, na čo som prišla rok pred... skrátka, bol to experiment, ale myslím naň, odkedy som tu.“

Kitty sa prisunula bližšie, aby lepšie počula.

Constance si užívala, ako drží oboch v napätí. „Asi jeden z najlepších nápadov.“

Kitty sa netrpezlivo pomrvila.

„Poviem ti niečo, ten materiál mám doma. Vo svojej pracovni. Teresa ti ho ukáže, ak nebude mať veľa starostí s Jeremym Kylom. Je v kartotéke pod písmenom Z ako Zoznam. Nájdi ho a prines. Niečo ti o ňom poviem.“

„Nie!“ rozosmiala sa Kitty. „Vieš, aká som nedočkavá. Prosím, nenaťahuj ma.“

„Ak ti to poviem teraz, možno už neprídeš.“

„Sľubujem, že prídem.“

Constance sa usmiala. „Dobre, dones ten materiál, a ja ti porozprávam svoj príbeh.“

„Dohodnuté.“

Podali si ruky.

Druhá kapitola

Kitty si zvolila zadný východ, cítila sa ako potkan brodiaci sa splaškami. Domov sa dostala veľkou okľukou a na smrť vyčerpaná. Najprv sa tešila, že po dlhom čase uvidela priateľku, no potom sa znovu ponorila do beznádeje, lebo si uvedomila, čo ich obe čaká.

Tridsať minút. Televízna šou, na ktorej začala Kitty pracovať predchádzajúci rok. Tá šou pre ňu znamenala veľký prelom. No potom nasledoval celkom opačný prelom, ktorý ju stál v prepočte asi pol milióna, nezvyčajne veľa na vidiecku oblasť s celkovým počtom obyvateľov asi päť miliónov. Za katastrofálny príbeh ju z televízie vyhodili a pred súdom mala čeliť obvineniu z nactiutŕhania. Reláciu na základe jej námetu odvysielali pred štyrmi mesiacmi, v januári, ale na súd sa prípad dostal až teraz. Ako sa blížilo pojednávanie, v novinách sa objavovali palcové titulky a Kittina tvár. Jej meno poznalo viac ako pol milióna ľudí.

Vedela, že verejnosť na všetko rýchlo zabudne, no jej profesionálna kariéra tým nadlho utrpí, vlastne je v troskách. Má šťastie, že časopis Etcetera, ktorý založila a vydáva Constance, ju bude zamestnávať aj ďalej, ale len preto, že Constance ju ďalej podporuje. Aj Bob, ktorý pracoval ako jej zástupca a bol Kittin dobrý priateľ. Kitty si nebola istá, dokedy si udrží to miesto, keď tu už Constance nebude. Constance ju podporovala od samého začiatku, viedla ju, radila jej, no pritom jej dožičila slobodu, aby hľadala svoju vlastnú cestu, vlastné vyjadrenie a rozhodovala sa sama. Na jednej strane to znamenalo, že jej Kitty vďačila za všetky svoje úspechy, no na druhej bolo Constacino meno pod každou Kittinou chybou ako pečiatka. A teraz to ešte väčšmi vyšlo najavo.

Vo vrecku jej znovu zavibroval telefón. Nevšímala si ho ako celý týždeň. Volali jej novinári, ktorí sa neúnavne dožadovali nových správ pred súdom. Ľudia, ktorých považovala za priateľov, ju obťažovali, len aby z nej niečo vymámili. Každý si zvolil inú taktiku. Niekto sa opýtal priamo, iní predstierali súcit: Vieme, ako je to, Kitty. Stres a tak... Iní ju zasa úprimne pozývali na večeru, na drink, na výročie svadby rodičov alebo osemdesiate narodeniny starých rodičov a o chúlostivej téme sa vôbec nezmienili. Nestretla sa a ani nerozprávala ani s jedným z nich, ale postupne sa dozvedala viac a pomaly ich vyškrtávala zo zoznamu najlepších priateľov. Nevolal jej už len jeden človek, jej priateľ Steve. Spolu študovali žurnalistiku na vysokej škole a odvtedy zostali priateľmi. Jeho jedinou túžbou bolo preniknúť do súkromných životov futbalistov a zverejňovať o nich informácie v bulvári. Práve Steve jej navrhol, aby to skúsila v časopise Etcetera. Doniesol jej jeden výtlačok do čakárne, kam si šla po pilulku „po“. Stalo sa to medzi nimi len raz, no obaja si uvedomili, že ich osudom je zostať priateľmi, nič viac.

Kitty myslela na Steva a vo vrecku jej stále vibroval telefón. Akýsi šiesty zmysel jej našepkával, aby naň pozrela. Steve. Uvažovala, že vôbec nezdvihne. Pochybovala o ňom. Dôsledky zverejnenia jej zistení v šou Tridsať minút narobili v jej okolí poriadny chaos a sama už nevedela, komu môže veriť. Napokon zdvihla.

„No comment,“ štekla.

„Prepáč.“

„Povedala som: no comment. Môžeš povedať svojmu šéfovi, že si sa so mnou vôbec nerozprával, že sa už nepriatelíme. Nemôžem uveriť, že máš nervy volať mi a ohrozovať takto naše priateľstvo.“

„Ty na niečom fičíš?“

„Čože? Nie. Počkaj, je to súčasťou príbehu o mne? Lebo ak teraz tvrdia, že fičím na drogách, potom môžu...“

„Kitty, prestaň. Poviem svojmu šéfovi, že ty, Kitty Loganová, o ktorej nikdy nič nepočul, nebude komentovať nový článok o Victorii Beckhamovej, lebo je to jediná vec, o ktorej sa dnes môžem s niekým rozprávať. Ani vzťah medzi Carlowom a Monaghanom, ktorý je na bode mrazu, pretože Carlow sa neocitol v celoírskom finále od roku 1930, ale všetkým je to fuk. Nie. Všetkým nám ide len o to, či nový tím Victorie B. prehrá, alebo vyhrá, áno, alebo nie. Vymyslel by som aj rým, ale momentálne mi to nejde.“ Zmĺkol a Kitty sa nevdojak musela rozosmiať. Bol to prvý úprimný smiech za celý uplynulý týždeň.

„Som rád, že aspoň jeden z nás to považuje za smiešne.“

„Myslela som, že píšeš príbehy o futbalistoch.“

„Je vydatá za futbalistu Davida Beckhama, takže ide o príbeh futbalistu. Lenže potrebujem trochu helfnúť s tým blbým článkom, čo mám napísať, preto som ti zavolal, či náhodou nehniješ vo svojom byte.“

„Máš pravdu. Hnijem, ale bola som pozrieť Constance. O chvíľu sa tam vrátim a budeme pokračovať, kde sme skončili.“

„Dobre, tak sa uvidíme. Stojím za dverami. A, Kitty,“ dodal vážne, „zožeň niekde aj nejaké bielidlo a kvalitnú kefu na drhnutie.“

Kitty sa obrátil žalúdok.

Mizerná novinárska ku... prečítala Kitty nasprejované na svojich dverách, keď vyšla hore schodmi s bicyklom. Byt sa nachádzal v dublinskom Fairview a do mesta odtiaľ nebolo ďaleko, takže občas šla na bicykli a občas pešo. Nič to, že byt bol hneď nad čistiarňou, iný si nemohla dovoliť.

„Mala by si sa presťahovať,“ prehodil Steve, keď si kľakli a začali drhnúť dvere.

„V nijakom prípade. Nemôžem si to dovoliť z finančného hľadiska. Iba ak vieš o nejakom lacnom byte nad čistiarňou.“

„To je tvoja požiadavka?“

„Keď vo dne či v noci otvorím okná, cítim zápach chemikálií, napríklad tetrachlóreténu, tetrachlóretylénu, perchlóretylénu a podobne. Počul si niekedy o takých látkach?“

Steve pokrútil hlavou a nastriekal na dvere ďalšiu dávku bielidla.

„Používajú sa na čistenie oblečenia aj na odmastenie. Svetová zdravotnícka organizácia ich považuje za karcinogény. Testy dokázali, že krátkodobé osemhodinové vystavenie sa 1 700 mikrogramom tejto látky v kubickom centimetri vzduchu vyvoláva poruchy centrálnej nervovej sústavy, napríklad závraty, nespavosť, bolesti hlavy. Človek cíti nevoľnosť a nevie udržať rovnováhu. Tá červená nejde dolu, však?“

„Ty čisti zelenú, ja budem červenú.“

Vymenili si miesta.

„Vystaviť sa 350 tisícom mikrogramov na štyri hodiny znamená vážne ohrozenie nervov aj zraku.“ Kitty namočila špongiu do vedra s vodou a ďalej drhla dvere. „Dlhodobé vystavovanie sa týmto chemikáliám vyvoláva u pracovníkov čistiarne biochemické zmeny v krvi a moči. Perchlóretylén sa dostane aj cez podlahu, strop a steny. Jedna štúdia sa zaoberala skúmaním štrnástich zdravých dospelých žijúcich v bytoch v blízkosti čistiarní; testy u nich ukázali iné výsledky ako u ľudí, ktorí neboli vystavení spomínaným chemikáliám.“

„Teda o to ide. Tuším si o tom napísala aj článok.“

„Nie celkom. Začala som robiť prieskum, potom som povedala domácemu, že o tom píšem a rozpošlem článok všetkým susedom aj zamestnancom. Aby vedeli, aký má perchlóretylén zničujúci vplyv na ľudské zdravie. Znížil mi nájomné o sto eur.“

Steve na ňu zhrozene pozrel. „Mohol si jednoducho nájsť nového nájomníka.“

„Povedala som mu, že to poviem aj ďalším nájomníkom, ktorých si nájde. Spanikáril.“

Steve pokrútil hlavou. „Ty si...“

„Múdra?“ usmiala sa Kitty.

„Mizerná novinárska...“ zopakoval text na dverách. „Asi by sme to nemali odstraňovať. Majú pravdu.“ Pozeral na ňu, ako keby ju nespoznával.

„Hej! Spamätaj sa, perchlóretylén používajú oni!“

„Tak sa presťahuj niekam inam.“

„Bolo by to drahé.“

„Kitty, nesmieš sa ľuďom takto vyhrážať. Nemôžeš zneužívať svoje povolanie, kedykoľvek si zmyslíš. Hovorí sa tomu zastrašovanie, ak náhodou nevieš.“

„Aha.“ Kitty prevrátila oči, znechutene hodila špongiu do vedra a otvorila dvere do bytu. Nechala ich odchýlené, sadla si ku kuchynskému stolu a čakala, kedy Steve vojde. Zahryzla do keksu – z tých, čo priniesla naspäť domov. Steve za sebou zatvoril, ale nesadol si.

„Chceš sa mi s niečím zdôveriť, Steve?“

„Prišiel som sa uistiť, či sa cítiš dobre pred zajtrajším súdom, ale čím viac rozprávaš, tým menej ti túžim pomôcť. Je mi to ľúto.“

Keks jej v ústach stvrdol ako skala. Rýchlo ho prehltla. Potom to z neho konečne vyšlo.

„Obvinila si váženého učiteľa telocvikára, ktorý je ženatý a má mladú rodinu, zo sexuálneho zneužitia dvoch študentiek a splodenia dieťaťa. V televízii. Pred celou krajinou. A pomýlila si sa.“

Hodila naňho blčiaci pohľad. Zabolelo ju srdce, že Steve sa s ňou takto rozpráva, a hoci vedela, že sa zmýlila, že urobila chybu, nemala pocit, že si zaslúži, aby sa s ňou niekto takto rozprával.

„Viem. Uvedomujem si, čo som urobila,“ povedala s väčším presvedčením, než aké cítila.

„Ľutuješ to?“

Koniec ukážky

CECELIA AHERN

STO MIEN

Z anglického originálu Cecelia Ahern: One Hundred Names, ktorý vyšiel vo vydavateľstve HarperCollins, London 2012, preložila Miriam Ghaniová.

Vydalo vydavateľstvo Slovart, spol. s r. o., Bratislava 2013

Zodpovedná redaktorka Katarína Jusková

Editorka Katarína Škorupová

Návrh obálky Klára Pitlová

Zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač Patria I., spol. s r. o., Prievidza

ISBN 978-80-556-0891-4

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Table of Contents

Titulná strana

1-9

Prvá kapitola

Druhá kapitola

10-19

20-32

Tiráž