Virginia C. Andrewsová

Nejtemnější hodina

Originální název: Darkest Hour

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York, 1993

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1993 by the Vanda General Partnership

All rights reserved, including the right to reproduce this book

or portions thereof in any form whatsoever.

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Translation © Ivar Tichý, 1995, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8380-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8381-1 (mobi)

Prolog

A tak to všechno začalo…

Vždy jsem se cítila být Popelkou, pro niž však nikdy nepřijde princ s malým střevíčkem v ruce, aby si ji odvedl do svého zámku. Místo prince jsem dostala obchodníka, který mě vyhrál v kartách. Stejně jako se při ruletě přesouvají žetony z jedněch rukou do druhých, uvrhl mě osud do světa mně dosud neznámého.

Ale tam jsem ostatně směřovala od svého narození. Nic by se nebylo změnilo, kdybych se nezačala řídit moudrou radou, kterou jsem už jako malá holka dostala od starého černocha s vlasy bílými jako padlý sníh, který pracoval na Lučinách jako nádeník. Jmenoval se Henry Patton. Sedávala jsem s ním na staré cedrové kládě před udírnou, zatímco mi vyřezával ze dřeva králíčka či lišku. Jednoho letního dne, kdy se na obzoru začínaly stahovat těžké bouřkové mraky, přerušil práci a ukázal směrem k východu, kde stál silný buk.

„Vidíš tu větev, jak se ohýbá ve větru, děvenko?“ zeptal se.

„Ano, Henry,“ odpověděla jsem.

„Máma mi jednou o té větvi něco pověděla. A jestlipak víš co?“

Zavrtěla jsem hlavou. Zlaté vlasy, stažené do culíků, mě lehounce plácly po puse.

„Řekla mi, že větev, která se ve větru neohne, praskne.“ Upřel na mě své velké, tmavé oči, posazené pod obočí takřka stejně bílé jako jeho vlasy. „Koukej jít vždy po větru, dítě, a tak se nikdy nezlomíš.“

Zhluboka jsem se nadechla. Svět, který mě obklopoval, mi připadal jako chrám zasvěcený moudrosti, jako místo překypující myšlenkami a vědomostmi, a já jsem věřila ve skrytý význam věcí, ve znamení, která lze vyčíst z podoby, kterou na sebe berou stíny různých předmětů, z letu vlaštovek a barvy housenek, z očka krve, které na vás někdy vykoukne z bílku slepičího vejce. Stačilo jen pozorně naslouchat a člověk se mnohému přiučil. Jenže já jsem se také ráda ptala.

„A co se stane, když vítr utichne?“

Henry se zasmál a zavrtěl hlavou. „Potom se můžeš vydat vlastní cestou, děvenko.“

Vítr dul a dul a utišil se teprve v okamžiku, kdy jsem se vdala za muže, jehož jsem nemilovala, kdy jsem se rozhodla řídit Henryho radou.

Vydala jsem se vlastní cestou.

Část I.

Sestry

Když jsem byla malá, připadalo mi, že žijeme na královském dvoře. Docela jako bychom byly princezničky královských rodičů z pohádek, které nám maminka tak ráda předčítala. Však taky měla dvě vděčné posluchačky, mě a mou mladší sestřičku Eugenii, která sedávala tiše, ani nedutala a stejně jako já nábožně hltala každé její slovo, i když byla od dvou let těžce nemocná. Naše starší sestra Emily nebývala na nějaké předčítání zvědavá a raději trávila většinu času o samotě.

Stejně jako šlechta, která tanečním krokem procházela stránkami knih v naší knihovně, žili jsme ve velikém krásném domě, k němuž patřily nesčetné akry lesů a té nejlepší virginské půdy, na níž se pěstoval tabák. Před domem se do dálky táhl rozlehlý zvlněný trávník hustě osetý jetelem a bermudskou trávou, kde jste si mohli posedět na jedné z mnoha zdobných laviček z tepaného železa a potěšit své oko bílými mramorovými fontánkami či umělými skalkami. V letních dnech krášlily verandu hrozny květů vistárie na dlouhých šlahounech, jež se proplétaly růžovými keři myrty a bílými magnoliemi, které obklopovaly dům.

Naše plantáž se jmenovala Lučiny a žádný z návštěvníků, kteří k nám přijížděli po dlouhé příjezdové cestě, byť byl u nás poněkolikáté, neopomněl pochválit nádheru našeho domu, jehož údržbě se náš otec věnoval s až nábožnou oddaností. Lučiny snad díky tomu, že stály dost daleko od nejbližší hlavní cesty, unikly ničení a drancování, které během občanské války postihlo většinu z jižanských plantáží. Nikdy žádní vojáci nezneuctili neomalenými podpatky svých bot krásné dřevěné podlahy našeho domu, žádní lapkové si neplnili torny našimi drahocennostmi. Dědeček Booth byl přesvědčen, že plantáž byla ušetřena jen pro svou výjimečnost. Otec, který byl na dům neméně pyšný, se zapřísahal, že dá třebas poslední dolar, jen aby zachoval jeho krásu.

Tatínek rovněž zdědil vysoké společenské postavení svého otce, který býval kapitánem v kavalérii generála Leeho, což se v našich očích rovnalo pasování na rytíře a všem nám to dávalo pocit, že skutečně patříme k šlechtě. Přestože tatínek sám v armádě nikdy nebyl, nechal se titulovat jako „kapitán Booth“.

Stejně jako vysoká šlechta jsme zaměstnávali desítky sluhů, služebných a námezdních dělníků, kteří byli připraveni splnit každé naše přání. Nejraději ze všech jsem měla kuchařku Louellu, jejíž matka bývala otrokyní na Wilkesově plantáži necelých dvacet mil od nás, a Henryho, jehož otec, kdysi rovněž otrok, padl v občanské válce. Bojoval na straně Konfederace, protože, jak Henry říkával, „považoval oddanost svému pánovi za důležitější než osobní svobodu.“

Myslela jsem si, že musíme být královské krve, i kvůli tomu, že v našem domě byla spousta krásných a drahocenných věcí: vázy z blyštivého stříbra a zlata, sochy získané v různých koutech Evropy, ručně malované hračky a slonovinové figurky z Orientu a Indie. Na stínítkách lamp, na nástěnných svícnech a na lustrech se pohupovaly křišťálové ověsky, jež zachytávaly sluneční paprsky vkrádající se dovnitř krajkovými záclonami, rozkládaly je a vrhaly po zdech duhově barevné záblesky. Jedli jsme z ručně malovaného porcelánu, jenž byl přinášen na podnosech z téměř ryzího stříbra. Ze stejného kovu byly samozřejmě i příbory. Nábytek v domě byl různorodý, všech možných stylů, samé vzácné a nikterak levné kousky. Vypadalo to, jako by se každý pokoj v jakési soutěži o nejlepší vybavení snažil předčit ostatní pokoje. Maminčina čítárna se svými bleděmodrými saténovými záclonami a kobercem dovezeným z Persie patřila k nesvětlejším místnostem ze všech. Která žena by se necítila jako královna v maminčině lenošce, potažené purpurovým sametem a na hranách lemované zlatými pletenými prýmky? Vždycky navečer se maminka elegantně rozložila na své pohovce, nasadila si brýle s rámečky vykládanými perletí a listovala v nějakém milostném románku, i když otec zlostně hudral, že taková četba jenom zanáší mozek hříšnými myšlenkami. Později úplně odmítal do čtenářského salonku byť jenom vstoupit, a když něco od matky chtěl, poslal pro ni buď některou ze služek, nebo Emily.

Otcova pracovna byla tak široká a dlouhá, že se v ní i on, muž metr devadesát vysoký s mohutnými rameny a dlouhými, svalnatými pažemi, za svým obrovitým stolem z leštěného dubu ztrácel. Kdykoliv jsem do té místnosti vešla, tyčil se nade mnou v tlumeném osvětlení těžký nábytek, mezi nímž vynikaly především židle s vysokými lenochy, hlubokými sedadly a širokými opěradly pro ruce. Portréty dědečka a pradědečka v tmavých širokých rámech přísně shlížely ze zdi nad stolem, u kterého v žlutavém světle stolní lampičky sedával a pracovával můj otec, prsty levé ruky zabořené do bujné čupřiny nad čelem.

Po celém domě, prakticky na každé stěně, byly rozvěšeny obrazy, převážně portréty předků rodiny Boothových: podmračení mužové se špičatými nosy, úzkými rty a většinou i hnědavě narezlými vousy a kníry právě takovými, jako měl můj táta. Některé ze zobrazených žen byly hubené, s mužsky tvrdými rysy, a většinou na mě upíraly káravý, ne-li přímo pobouřený pohled, jako by každý můj čin a každé moje slovo v jejich puritánských myslích budilo nevoli. Všude kolem jsem viděla nějakou připomínku Emilyiny podoby, ale žádný z těch obličejů neměl nic společného s tím, jak jsem vypadala já.

Eugenie mi také nebyla příliš podobná, ale Louella se domnívala, že to zavinila choroba, kterou sestra trpěla už od dětství a jejíž název jsem neuměla vyslovit ještě ani ve svých osmi letech. I když kdo ví, možná jsem se jenom bála, že by už pouhý zvuk těch slov mohl roznést tu strašnou nákazu dál. Jakmile jsem slyšela, že o té nemoci někdo mluví, rozbušilo se mi srdce, a zvláště pokud to byla Emily. Podle toho, co říkala matka, Emily dokázala ta slova vyslovit, jakmile je uslyšela poprvé: cystická fibróza.

S Emily jsme se však od sebe lišily jako den a noc. Nic z toho, co jsem měla ráda, neměla ráda moje starší sestra. Nikdy si nehrála s panenkami ani ji nezajímalo pěkné oblečení. Trpěla, když si měla vykartáčovat na pohled usmolené vlasy, které jí padaly do obličeje jako zpuchřelé provázky, což jí ovšem bylo srdečně jedno. Nebavilo ji prohánět po poli králíka nebo se jít brouzdat za horkých letních dní do rybníka. Nijak zvlášť se netěšila z právě rozkvétajících růží či z rašení divokých fialek. Čím víc rostla, tím víc narůstalo i její ignorantství, s nímž přistupovala ke všemu krásnému jako k čemusi zcela samozřejmému.

Jednou, to jí bylo stěží dvanáct let, si mě vzala stranou a s důležitě přimhouřenýma očima, jak to mívala ve zvyku, mi oznámila, že bych se k ní měla chovat jinak než doposud, protože viděla, jak se toho rána objevil na nebi boží prst a dotkl se Lučin. Prý to byla odměna za její a otcovu oddanou víru.

Matka ironicky podotýkávala, že Emily bylo dvacet od samého narození, a přísahala na vše, co jí bylo svaté, že ji o měsíc přenášela. I Louella prohlašovala, že dítě, které se „kuchtilo“ tak dlouho, nemůže být stejné jako ostatní děti. Co jsem pamatovala, měla Emily panovačné sklony.

S oblibou slídila za služebnými, hledala, kde co zanedbaly, a byla v sedmém nebi, když mohla přiběhnout za matkou nebo Louellou se vztyčeným prstem, na jehož špičce ulpěl prach, který služka zapomněla setřít někde z nábytku. Když jí bylo deset, už se ani neobtěžovala přijít za matkou či Louellou, ale plísnila služebné sama a posílala je znovu uklízet ty místnosti, které se jí zrovna nezdály být v pořádku. Na vrcholu blaha byla, když mohla udělat radost otci, a vždycky se chlubívala, jak se jí podařilo přinutit služku, aby vyleštila nábytek v jeho kanceláři nebo vyndala veškeré knížky z polic a každé z nich oprášila obal.

Přestože tatínek prohlašoval, že nemá kromě bible na čtení čas, vlastnil nádhernou sbírku starých, v kůži vázaných knih, z nichž celá řada byla první vydání. Stránky, jichž se nikdo nedotýkal a nikdo je nečetl, byly po krajích zažloutlé. Občas, když otec odjel za svými obchody, jsem se nenápadně vloudila do knihovny, kde jsem tahala z polic knihy, kupila je vedle sebe na podlahu a pozorně v nich listovala. V mnohých byly k vidění krásné ilustrace, ale já jsem jenom otáčela stránky a hrála si, že rozumím všemu, co je v nich napsáno. Nemohla jsem se dočkat, až půjdu do školy a naučím se číst doopravdy.

Školu jsme měli hned za nedalekým městečkem Upland Station. Byla to malá, prkny pobitá budova, do níž se vcházelo po třech kamenných schůdcích. Nad dveřmi byl připevněn kravský zvonec, kterým slečna Walkerová svolávala po svačině či po přestávce děti. Díky tomu, že své matné, černé vlasy nosila vždycky pevně stažené do drdolu a oči skrývala za brýlemi se skly silnými jak dna půllitrů, uchovala jsem si ji v paměti jako postarší ženu, přestože v době, kdy jsem byla malá, jí určitě nebylo víc než třicet let.

Když Emily začala chodit do školy, dennodenně nás děsila historkami o tom, jak slečna Walkerová nelítostně tluče přes ruce takové rváče, jako jsou Samuel Turner a Jimmy Wilson. Už v sedmi letech byla Emily nesmírně pyšná na to, že ji učitelka pověřuje dozorem ve třídě a spoléhá na to, že jí bude žalovat na všechny děti, které by dělaly jakoukoli neplechu.

„Jsem třetím okem slečny Walkerové,“ prohlašovala domýšlivým tónem. „Stačí, abych na nějakého kluka jen ukázala, a už si to sype do kouta s oslovskou čepicí na hlavě. A zlobivé malé holky tam slečna Walkerová posílá taky,“ varovala mě a v očích se jí škodolibě zablýsklo.

I když se Emily snažila líčit školu v tom nejhorším světle, pro mě ta malá budova zůstávala nádherným příslibem, protože jsem věděla, že v jejích starých, zašedlých zdech se skrývá řešení záhady slov: tajemství čtení. Jakmile to tajemství poznám, otevře se mi svět obsažený ve stovkách knih, seřazených v dlouhých policích, proniknu do dosud neznámých míst, kde potkám spoustu nových a zajímavých lidí.

Bylo mi samozřejmě líto Eugenie. Věděla jsem, že nikdy nebude moct chodit do školy, protože její zdravotní stav se s věkem více a více zhoršoval. Navzdory tomu, že byla hubená a její pokožka měla neustále sinavý odstín, její bleďounké oči zůstávaly i nadále jasné a plné naděje, a když jsem konečně začala chodit do školy, denně se mě dychtivě vyptávala, co jsme dělali při vyučování a co nového jsem se naučila. Časem jsem vystřídala maminku a začala své o rok a měsíc mladší sestře předčítat místo ní. Eugenie se vedle mě pokaždé stočila do klubíčka, položila mi svou malou hlavu s nikdy nestříhanými světle hnědými vlasy do klína a naslouchala se zasněným úsměvem na rtech, jak čtu z některé z našich dětských knih.

Slečna Walkerová tvrdila, že nikdo, ani jeden z jejích žáčků, se nenaučil číst tak rychle jako já. Tolik jsem byla dychtivá a odhodlaná. Žádný div, že mi srdce poskočilo radostí, když jsme jednou večer na konci léta seděli u prostřeného stolu a matka prohlásila, že by mi, navzdory tomu, že mi ještě není ani pět let, měli umožnit začít chodit do školy.

„Je velmi bystrá,“ řekla otci. „Byla by věčná škoda nechat ji čekat další rok.“ Otec jako obvykle, aniž by to znamenalo nesouhlas, tiše seděl, systematicky přežvykoval a nedíval se napravo ani nalevo. Ten, kdo ho neznal, by se musel nutně domnívat, že má před sebou člověka hluchého či natolik ponořeného do vlastních myšlenek, že nevnímá, o čem se mluví. Matka však byla s jeho odpovědí spokojena. Obrátila se k mé starší sestře Emily, která se znechuceně šklíbila. „Emily na ni dohlédne. Že, Emily?“

„Mami, Lillian je moc malá na to, aby chodila do školy. Neujde takovou dálku. Jsou to tři míle!“ hudrala sestra. Bylo jí sotva devět, ale jako by každým rokem zestárla o dva. Vytáhla se tak, že by se za to nemusela stydět ani dvanáctiletá. Táta vždycky říkal, že roste jako kukuřičný stvol.

„Ale to víš, že to zvládne. Že ano?“ zeptala se maminka a zářivě se na mě usmála svým dětským úsměvem plným nevinnosti. Snažila se, jak uměla, aby ji nic nerozesmutnilo, ale stačilo, aby našla žížalu, která se za deště neprozřetelně vydala po břidlicovém chodníčku na výpravu a letní virginské slunce ji upeklo k smrti, a maminka propukla v neutišitelný pláč.

„Ano, mami,“ prohlásila jsem nadšeně. Právě toho rána jsem snila o tom, jak chodím do školy. Cesty jsem se nebála.

Když to dokáže Emily, dokážu to taky, říkala jsem si v duchu. Věděla jsem, že většinu cesty domů absolvuje ve společnosti dvojčat Thompsonových, Betty Lou a Emmy Jean, ale poslední míli musí chodit sama. Emily se nebála. Nic ji nemohlo vystrašit. Neděsila ji ani ta nejtemnější zákoutí plantáže, ani strašidelné historky, které nám vyprávěl Henry, nic.

„Výborně. Ráno, hned po snídani, nechám Henryho zapřáhnout a pojedeme se do města podívat, jestli bychom pro tebe v krámku paní Nelsonové nesehnaly nějaké pěkné šatečky a botky,“ řekla maminka dychtivě.

Byla do nakupování blázen. Táta však chození po obchodech nesnášel, a mohla si stěžovat nebo ho přemlouvat, jak chtěla, jenom zřídkakdy ji bral s sebou do Lynchburgu, aby mohla navštívit nějaký větší obchodní dům. Říkával, že jeho matka i babička si většinu šatů dokázaly spíchnout samy a že ona by si měla poradit stejným způsobem. Maminka však šití a pletení nemohla ani cítit a zrovna tak opovrhovala ostatními domácími pracemi. Vaření a úklid ji začaly zajímat pokaždé až v okamžiku, kdy se rozhodla připravit jeden ze svých extravagantních večírků či pikniků. Potom poletovala po domě jako motýlek, následována skupinkou služebných v čele s Louellou, a určovala, k jakým dojde změnám, kde bude jaká výzdoba a co se bude vařit.

„Mami, Lillian nepotřebuje nové šaty ani boty,“ prohlásila Emily s výrazem staré nerudné báby. „Akorát to všechno zničí, jak to bude tahat.“

„Ale jdi. To je přece hloupost,“ opáčila maminka s úsměvem. „Každá holčička, která jde poprvé do školy, se musí hezky vyparádit.“

„Já ne,“ přela se Emily.

„Nechtělas se mnou jít na nákupy, ale já jsem ti stejně koupila nové šaty i boty, nepamatuješ se?“ zeptala se maminka.

„Ty boty mě tlačily, a tak jsem je sundala a obula si staré, sotva jsem vylezla z domu,“ prozradila na sebe Emily.

Táta vykulil oči a upřel na Emily neurčitý, nezacílený pohled. V jeho obličeji se objevil zvláštní, jakoby zvědavý výraz.

„Ne, nevěřím. Opravdu?“ zeptala se maminka. Kdykoli se jí přihodilo něco nepříjemného, nejdříve se tvářila, jako by to nebyla pravda, a když jí potom nezbylo, než přijmout skutečnost takovou, jaká je, jednoduše na to hned zase zapomněla.

„Ano,“ odvětila Emily hrdě. „Ty nové boty jsou nahoře, schované na dně mého šatníku.“

Maminku to neodradilo a s úsměvem na rtech pokračovala v hlasitých úvahách. „Třeba by byly Lillian.“

Otec se rozesmál.

„To těžko,“ řekl. „Emily má dvakrát tak velkou nohu.“

„To je vlastně pravda,“ pronesla maminka zasněně.

„Takže Lillian, ráno ze všeho nejdřív pojedeme do Upland Station.“

Nemohla jsem se dočkat, až to budu moci říct Eugenii, která jídávala většinou ve svém pokoji, protože sezení u stolu ji příliš vyčerpávalo. Každé naše jídlo bývalo hotovým rituálem, který zahajoval táta četbou bible. Občas se té cti dostalo Emily, nicméně výběr úryvku zůstával na otci. Tatínek měl jídlo rád a vychutnával ho do posledního sousta. Začínali jsme obvykle salátem nebo ovocem, po kterém následovala, a to dokonce i v horkých letních dnech, polévka. Táta rád sedával u stolu, zatímco služebná sklízela použité nádobí a prostírala k dezertu. Někdy si listoval v novinách – zajímaly ho především stránky zaměřené na obchod –, a dokud četl, musely jsme já s maminkou a Emily sedět a čekat s ním.

Máti byla s to donekonečna přemílat novinky a drby, které v poslední době slyšela, nebo brebentit o milostném románu, který právě četla. Jenže táta jí naslouchal jen zřídkakdy a Emily se zaobírala svými vlastními myšlenkami, v důsledku čehož jsme já s maminkou zůstávaly jakoby samy. Byla jsem jejím nejlepším publikem. Radosti a trápení, úspěchy i prohry rodin v našem sousedství mě fascinovaly. Vždy v sobotu odpoledne přicházely maminčiny přítelkyně popovídat si u čaje a dortu, nebo na oplátku navštívila maminka dům některé z nich. Jak se zdálo, dokázaly si naplnit navzájem uši novinkami na dalších sedm dní dopředu. Maminka si zpravidla vzpomněla na nějakou nicotnost, kterou se dozvěděla o čtyři nebo pět dní dříve, a vytasila se s ní, jako by se jednalo o úvodník v Timesech.

„Martha Hatchová si zlomila palec u nohy o schod a přišla na to, teprve když jí začal modrat.“

Obvykle mamince každá taková příhoda připomněla něco, co se stalo před lety, a hned to dala k dobru. Občas i tátovi vytanulo něco na mysli. Pokud ty příběhy a novinky, které jsem se dozvídala během jídla, byly alespoň trochu zajímavé, snažila jsem si je zapamatovat, abych je mohla později převyprávět Eugenii. Ale ten večer, kdy maminka prohlásila, že bych měla jít do školy, jsem nedokázala mluvit o ničem jiném. Nic jiného jsem neslyšela. Hlavou mi vířily vzrušující myšlenky.

Konečně se poznám a skamarádím s ostatními děvčaty.

Naučím se psát a počítat.

Jakmile jsem směla vstát od stolu, zvedla jsem se a letěla do přízemí, kde byl v zadní části domu pokoj, který by za normálních okolností obýval někdo ze služebnictva, ale tehdy v něm bydlela Eugenie, aby se nemusela trmácet do schodů. Měla odtud širokými okny výhled na západní část Lučin s tabákovými poli, na nichž pracovali zemědělští dělníci, a navečer pak mohla pozorovat, jak se slunce sklání k obzoru.

Když jsem k ní vpadla, právě dojídala.

„Máma s tátou říkají, že půjdu do školy už letos!“ vykřikla jsem. Eugenie se usmívala a vypadala stejně nadšená tím, co jsem jí právě sdělila, jako by to byla ona sama, kdo má jít co nevidět k zápisu. Seděla na posteli, v níž se mezi vysokými sloupky a širokými, silnými čely téměř ztrácela, a jak si tahala za dlouhé prameny světle hnědých vlasů, zdála se být ještě mladší, než ve skutečnosti byla. Věděla jsem, že ji nemoc zbrzdila v tělesném rozvoji, ale o to mi připadala půvabnější. Jako čínská nebo holandská panenka. Noční košilka, ve které úplně plavala, se kolem ní rozlévala jako vlny. Nejkrásnější v jejím obličeji byly světlounce modré oči, které sršely záblesky šťastného veselí, když se smála.

„Maminka mě vezme k paní Nelsonové pro nové šaty a boty,“ řekla jsem a vyšplhala po silných a měkkých matracích, abych se mohla posadit vedle své sestřičky. „Víš, co udělám?“ pokračovala jsem. „Budu nosit všechny učebnice domů a budu si u tebe dělat každý den úkoly. Naučím tě všechno, co se dozvím,“ slíbila jsem. „Až půjdeš do školy, budeš mít před ostatními náskok.“

„Emily říkala, že do školy nikdy nepůjdu,“ poučila mě Eugenie.

„Emily nic neví. Mámě povídala, že nedokážu ujít tu cestu, ale já tam budu pokaždé dřív než ona. Naschvál,“ dodala jsem a obě jsme se rozesmály. Objala jsem svou sestřičku a opatrně ji k sobě přivinula; připadala mi tak křehounká. Potom jsem se běžela připravit na zítřejší nákupy v Upland Station. Vždyť jsem měla dostat své vůbec první šaty do školy.

Maminka se zeptala Emily, jestli chce jet s námi, ale ta odmítla. Byla jsem příliš rozrušená, než abych si toho všímala, a maminka, přestože byla zklamaná tím, jak málo pozornosti věnuje Emily „ženským záležitostem“, byla nedočkavá stejně jako já, a tak se omezila na pouhý povzdech a prohlášení, že Emily určitě není po ní.

O mně by to říci rozhodně nemohla. Ráda jsem chodívala do maminčina pokoje, když v něm byla sama, a usedala jsem vedle ní k toaletnímu stolku, když si před zrcadlem česala vlasy nebo se líčila. A maminka s oblibou hovořila lehkým tónem k našim obrazům, odrážejícím se v oválném zrcadle zasazeném do mramorového rámu, aniž by ke mně během řeči otáčela hlavu. Bylo to, jako bychom byly čtyři – maminka, já a naše dvojčata odrážející naše nálady a reagující způsobem, jakým by nejspíš reagovala jednovaječná dvojčata.

Maminku její rodiče svého času uvedli do společnosti na významném plese jižanské smetánky. Navštěvovala školu pro dívky z vyšších vrstev a její jméno se často objevovalo ve společenských rubrikách novin. Věděla přirozeně všechno o tom, jak by se měla mladá dívka oblékat a chovat, a toužila mi předat co nejvíce svých zkušeností. Sedávala se mnou u svého toaletního stolku a kartáčovala si vlasy, až se jí leskly jako ryzí zlato, a přitom mi vyprávěla o všech velkolepých večírcích, kterých se zúčastnila, a podrobně mi líčila, co na každém z nich měla na sobě, od střevíčků až po čelenku posázenou drahokamy.

„Žena vždycky nesla velkou odpovědnost za to, jak vypadá,“ vysvětlovala. „Na rozdíl od mužů jsme pod neustálou palbou kritických pohledů. Muž se mohl česat pořád tím stejným způsobem, nosit celá léta stále stejně střižený oblek či stejné boty. Nemusel se líčit, ani nemusel mít pleť bez poskvrnky. Ale žena…“ Maminka se odmlčela a upřela na mě své laskavé hnědé oči. „Když žena někam vejde, měl by na ni vždycky být velkolepý pohled, ať už vchází do školní budovy, nebo kráčí uličkou k oltáři. Kdykoli žena vstoupí do místnosti, obrátí se k ní všechny zraky, a tento první okamžik rozhoduje o tom, jaký si o ní ostatní udělají obrázek. Nikdy nepodceňuj význam prvního dojmu, Lillian.“ Maminka se zasmála a obrátila se zpátky k zrcadlu. „Jak říkávala moje maminka, první kbelík vody, který na druhé vychrstneš, je ten nejmokřejší a ten, který si všichni budou pamatovat nejdéle.“

Byla jsem připravená zvednout své první vědro. Půjdu do školy! Spěchaly jsme s maminkou k vozu. Henry nám oběma pomohl nastoupit a maminka nad sebou rozevřela slunečník, který měl chránit její pleť před slunečními paprsky. V té době si mohli dovolit mít opálené tváře nejvýše tak nádeníci pracující na našich polích.

Henry vylezl na kozlík a pobídl kobylky Bellu a Babetku do klusu.

„Kapitán eště nedal zasypat ty ďoury, co se udělaly po posledním slejváku, paní Boothová, tak se raděj držte. Bude to trochu drncat,“ varoval nás.

„Jen si s námi nedělej starosti, Henry,“ odvětila maminka.

„Musím,“ ohradil se Henry a zamrkal na mě. „Vezu dneska dvě dámy.“

Maminka se zasmála. Stěží jsem dokázala držet na uzdě svou nedočkavost. Tolik jsem se těšila, jak si budu poprvé vybírat šaty v obchodě! Deště pozdního léta způsobily, že cesta do Upland Station nebyla z nejrovnějších a vůz po ní poskakoval jako splašená koza, ale já si toho sotva všimla. Kolem nás se košatila bujná zeleň, vzduch pronikavě voněl čerokézskými růžemi a divokými fialkami, zatímco další jemňounká vůně kvítků verbeny vycházela z parfémovaného sáčku skrytého v hedvábných šatech mé matky. Drozdi a sojky se přeli o nejpohodlnější větve v korunách magnolií. Nikde se nepohnul ani lístek. Bylo to skutečně přenádherné ráno a maminka, nadšená stejně jako já, mě zahrnovala příběhy o svém prvním dnu ve škole. Na rozdíl ode mne neměla staršího sourozence, který by se o ni mohl postarat. Nebyla ovšem jedináček, měla mladší sestru, která umřela na jakousi záhadnou nemoc. Ani jeden z rodičů však o ní nechtěl mluvit, a zvlášť maminka, kterou pokaždé vyvedlo z míry, když někdo vnesl do hovoru nějaké smutné nebo nepříjemné téma. Často kárala Emily právě za to, že to dělá. Vlastně spíše žadonila, aby toho nechala.

„Emily, to sem musíš tahat takové ošklivé nepříjemnosti,“ lamentovala pokaždé a Emily sice hned pevně zavřela ústa, ale bylo zřejmé, že jí to není po vůli.

Smíšené zboží paní Nelsonové bylo skutečně tím, co jeho název sliboval: obchodem, v němž jste nalezli vše od mazání na revma až po krátké konfekční kalhoty dovezené ze Severu. Byla to dlouhá, tmavá místnost, v jejíž zadní části se nacházelo oddělení šatstva. Vedla ho paní Nelsonová, malá žena s kudrnatými šedivými vlasy a laskavým přátelským obličejem.

Když maminka vysvětlila, co chceme, chopila se paní Nelsonová krejčovského metru a vzala mi míru. Potom zapátrala v dlouhých stojanech u stěny nalevo, kde na ramínkách visely šaty pro dívky a dámy, a vybrala všechno, o čem se domnívala, že by mi mohlo padnout. Mamince připadaly nejrozkošnější růžové bavlněné šaty s krajkovým límečkem, vyšíváním na hrudi a nabíranými krajkovými rukávky. Byly mi o číslo nebo dvě větší, ale maminka s paní Nelsonovou usoudily, že když se poněkud zaberou v pase a o trochu založí, padnou mi jako ulité. Potom jsem se posadila a paní Nelsonová přinesla jediné boty, které by mi mohly být: dva páry černých lakovek, jedny na zavazování, druhé na knoflíčky. Mamince se líbily ty s tkaničkami. Na odchodu jsme ještě přibraly nějaké tužky a psací tabulku. Konečně jsem byla připravená na svůj první školní den.

Téhož večera se Louella pustila do úpravy mých nových šatů. Seděly jsme v Eugeniině pokoji, aby z toho moje mladší sestřička také něco měla. Emily, která procházela chodbou, nahlédla dovnitř a znechuceně zavrtěla hlavou.

„Nikdo nenosí do školy tak drahé šaty,“ stěžovala si mamince.

„Ale ovšem že ano, Emilko, zvlášť když jde do školy poprvé.“

„Já nosím jen to, co mám na sobě,“ přela se Emily.

„Že bych z toho měla radost, to říct nemohu, ale když se ti to tak líbí…“

„Slečna Walkerová nemá ráda rozmazlence,“ odsekla Emily. To bylo vše, co podotkla k dění, které přitáhlo pozornost všech ostatních. Dokonce i táta se zastavil, aby dal najevo své uznání.

„Jen počkej, až ji ráno uvidíš ustrojenou,“ obrátila se k němu maminka.

Tu noc jsem samou nedočkavostí nemohla ani usnout.

Hlavou se mi honily různé myšlenky, představovala jsem si, co se asi budu všechno učit a jaké budou děti, s nimiž se seznámím. S některými z nich jsem se už potkala na různých piknicích, které občas dokonce pořádali mí rodiče. Thompsonova dvojčata měla mladšího bratra mého věku, který se jmenoval Niles. Vzpomínala jsem si, že měl ty nejtmavší oči a nejvážnější a nejzamyšlenější výraz, jaký jsem kdy v obličeji nějakého chlapce viděla. Potom tu byla Lila Calvertová, která začala chodit do školy minulý rok, a Caroline OʼHarová, která měla nastoupit společně se mnou.

Dala jsem si předsevzetí, že se budu učit dvakrát víc, než budu muset, že nebudu zlobit slečnu Walkerovou, a pokud o to bude stát, ochotně utřu tabuli a vymyji houbu, což byly povinnosti, kterých se s velkou ochotou ujímala Emily.

Když mi maminka přišla dát dobrou noc, zeptala jsem se jí, jestli se budu muset hned zítra rozhodnout, čím se stanu.

„Jak to myslíš, Lillian?“ podivila se a na rtech jí pohrával nepatrný úsměv.

„Budu se muset rozhodnout, jestli chci být učitelkou nebo soudkyní nebo doktorkou?“

„Ale kdepak. Na takové rozhodování máš ještě spoustu let, i když já spíš sním o tom, jak jednou budeš nějakému úspěšnému muži milou a krásnou manželkou. Budeš žít v domě tak velkém, jako jsou Lučiny, a budeš mít armádu služebníků,“ prohlásila s jistotou starozákonního proroka.

Maminka si představovala, že stejně jako ona jednou absolvuji školu pro dívky, a až nadejde ta správná chvíle, budu uvedena do společnosti, kde se mi začne dvořit nějaký krásný bohatý a mladý jižanský aristokrat, který nakonec požádá tátu o mou ruku. Těšila se, jak nám na Lučinách uspořádá velkolepou svatbu, po níž s máváním ze zadního okénka kočáru odjedu do nového domova, kde budu nadále šťastně žít. Jenomže já měla o svém životě jiné představy. Jaké? To bylo tajemství, jež jsem nosila ukryté hluboko v srdci a které bych byla ochotna prozradit jen a jen Eugenii.

Ráno mě maminka přišla vzbudit. Chtěla, abych se oblékla a připravila do školy už před snídaní. Vklouzla jsem do nových šatů a obula si nové lakýrky. Maminka mi rozčesala vlasy a stáhla je růžovou stuhou. Potom jsme se postavily před zrcadlo a dívaly se, jak nám to spolu sluší. Věděla jsem z bible, kterou nám otec předčítal, že zamilovat se do své vlastní podoby je smrtelný hřích, ale nemohla jsem si pomoci. Pozorovala jsem to děvčátko, zajaté v rámu zrcadla, se zatajeným dechem.

Připadalo mi, jako bych přes noc vyrostla. Ještě nikdy se mé zlaté vlasy tak měkce netřpytily, ještě nikdy mé modrošedé oči tolik nezářily.

„Vida, jak je moje holčička krásná,“ prohlásila maminka.

„Musíš se jít rychle ukázat kapitánovi.“

Vzala mě za ruku a vedla chodbou ke schodišti. Louella už předem upozornila některé služky a ty teď vykukovaly z pokojů, kde právě uklízely. Viděla jsem jejich uznalé úsměvy a slyšela jejich chichotání.

Když jsme vešly do jídelny, otec vzhlédl od stolu. Emily seděla vzorně na svém místě.

„Čekáme na vás už dobrých deset minut, Georgie,“ prohlásil táta a s důrazem zaklapl víčko svých kapesních hodinek.

„Kapitáne, tohle je mimořádné ráno. Pokochej se pohledem na svou dcerku.“

Táta přikývl.

„Sluší jí to, ale já mám před sebou perný den,“ řekl. Z toho, jak se Emily zatvářila, jsem usoudila, že je s otcovou příkrou odezvou spokojená. Posadily jsme se a otec zběžně oddrmolil modlitbu.

Jakmile bylo po snídani, Louella nám přidělila krabičky se svačinou a Emily prohlásila, že sebou musíme hodit.

„Máme zpoždění, protože jsme na vás museli čekat,“ pronesla nasupeně a rychle vyrazila k hlavnímu vchodu.

„Dávej pozor na svou sestřičku,“ vykřikla matka za námi. Klopýtala jsem ve svých nových blýskavých botkách, jak nejrychleji jsem jenom dovedla, a tiskla si k tělu sešit, tužky a krabičku se svačinou. Večer předtím se spustila krátká, ale prudká přeháňka, a ačkoli cesta už téměř uschla, v prohlubních se dosud držela dešťová voda. Emily ráznými kroky mašírovala po cestě a vířila za sebou prach, jemuž jsem se snažila uhýbat, jak jen to šlo. Moje starší sestra na mě nepočkala, natož aby mě vzala za ruku.

Slunce vykouklo nad stromořadím dosud jenom kouskem své usměvavé tváře, a tak krajině vládl mírný chládek. Přála jsem si, abychom mohly zpomalit a zaposlouchat se do ptačích písní, které zněly kolem nás. Při pohledu na divoce rostoucí květiny kolem cesty mě napadlo, že bychom pro slečnu Walkerovou mohly natrhat hezkou kytici. Zeptala jsem se na názor Emily, ale ta se po mně stěží ohlédla.

„Nezačínej šplhat hned první den, Lillian.“ Potom se otočila a dodala: „A chovej se tak, abych se za tebe nemusela stydět.“

„Já nešplhám,“ vykřikla jsem. Emily si jenom odfrkla a rázovala tak dlouhými kroky, že jsem musela chvílemi přecházet v klus, abych jí stačila. Na konci příjezdové cesty na nás čekala obrovská louže, která tam zbyla po nočním lijáku. Emily ji hbitě přeskákala po větších kamenech, aniž si smočila byť jen podrážky bot. Mně však kaluž naháněla svou rozlehlostí strach. Zastavila jsem se. Emily se otočila a dala si ruce v bok.

„Tak půjdeš, princezničko?“ zeptala se.

„Já nejsem žádná princeznička.“

„Máma si myslí, že jseš. Tak co?“

„Já se bojím,“ řekla jsem.

„To je nesmysl. Udělej to stejně jako já… přejdi po těch kamenech. Pospěš si, nebo tě tu nechám,“ vyhrožovala.

Zdráhavě jsem se postavila pravou nohou na první kámen a levou se odrazila. Další kámen byl však příliš daleko. Zůstala jsem rozkročená nad vodou a nebyla jsem schopná odhodlat se k dalšímu kroku. „Pomoz mi,“ volala jsem na Emily.

„Jestli jsem to nevěděla, že s tebou budou akorát problémy,“ prohlásila a vrátila se. „Podej mi ruku,“ nařídila mi.

„Já mám strach.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

Část I.

Sestry

Část II.