Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Ďábelský vévoda

Vydání první

Copyright © 2012 by Suzanne Enoch

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2184. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Rules to Catch a Devilish Duke

vydaného v roce 2012

Český překlad © 2018 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0854-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0855-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Suzanne Enoch

Ďábelský vévoda

KAPITOLA 1

Jsou na světě rady, které by člověk neměl ignorovat, říkala si Sophia Whiteová, když se uprostřed napůl zamrzlé řeky Aire přidržovala kola převráceného povozu. Po pravdě řečeno, byla předem varována, že tahle cesta je hloupý nápad – a teď mohla s naprostou jistotou potvrdit, že přítelkyně měly pravdu.

Nad ní, na částečně ponořeném levém boku poštovního dostavníku, který se teď stal vlastně střechou, měl kočí daleko větší starost o záchranu poštovního pytle než o tucet lidí, kteří se kolem něj plácali ve vodě.

„Nechte toho a podejte mi ruku,“ dožadovala se, protože ve studené vodě skoro ani nemohla dýchat.

„Už jsem přišel o koně a vánoční krocany,“ bručel kočí. Ve větru a sněhové vánici ho bylo sotva slyšet. „Jestli přijdu ještě o poštu, ztratím i práci.“

„A o pasažéry přijít můžete?“

„Na vašem místě, slečno, bych se přestal dohadovat a plaval ke břehu jako ostatní. Řeka není zase tak hluboká.“

Roztřesená Sophia užuž chtěla namítnout, že vršek – nebo bok – dostavníku je mnohem blíž než břeh, ale do plic jí vnikla voda. Rozkašlala se a usoudila, že rada kočího patří do kategorie „radno dbát“. A protože promarnila šanci poslechnout svou zaměstnavatelku a všechny přítelkyně, které jí radily, aby nejezdila v polovině prosince do Yorkshiru, když už v únoru má být v Cornwallu, rozhodla se poslechnout.

Nohy měla promrzlé, ale přesto se zhluboka nadechla, odstrčila se od dostavníku a začala napůl plavat a napůl se brodit k nejbližšímu břehu. Kusy ledu, uvolněné při nehodě, ji spolu s rychlým proudem unášely k velké zamrzlé části na opačné straně. Většina mužů už byla na břehu, jejich rytířství očividně nesahalo tak daleko, aby lovili mrznoucí ženské z vody za sněhové vánice.

Náhle se jí zmocnila obava, aby ji voda nestrhla pod zubatý okraj ledu. Sophia zaťala drkotající zuby, podkasala si zamotané, promáčené sukně a vyrazila vpřed. Do holých stehen jí narazil utopený krocan, až ztratila rovnováhu. Vzápětí uvízla botou mezi kamením. Zaklela, vyprostila nohu, jenže při dalším kroku šlápla do prázdna a šla ke dnu.

Ledová voda se jí zavřela nad hlavou. Mírné pobavení z celé té absurdní situace ji opustilo spolu se vzduchem z plic. Ach, měla zůstat v Londýně. Měla poslechnout moudrou lady Hayburyovou, když říkala, že ji v Yorkshiru čeká víc nesnází než příjemných zážitků. Věděla, že ji vévoda z Greavesu pozval na svátky jen proto, aby vzbudil rozruch. Pozvat nemanželskou dceru vévody z Hennessy nebyl projev laskavosti, ale možnost setkat se se starou přítelkyní a zažít krásné svátky za to stála – i když... pokud se utopí, bude to už jedno.

Kdosi ji popadl za rameno a táhl z vody. Sophia lapala po vzduchu. Mokré vlasy se jí lepily k obličeji. Pevně se chytila paže, která ji držela, a snažila se postavit na nohy.

„Jen klid,“ pronášel čísi hluboký hlas. „Držím vás.“

Navzdory šoku z ledové vody ten hlas poznala. „Vaše Milosti?“ zajíkla se a odhrnula si kadeř rusých vlasů z očí.

Úzká, pohledná tvář, vzdálená od ní jen několik centimetrů, vyjadřovala stejný úžas, jaký sama pociťovala. „Sophie? Tedy – slečno Whiteová? Nejste zraněná?“

„Ne, Vaše Milosti. Děkuju za pozvání na Vánoce.“ Znělo to dost směšně, když stáli po prsa ve vodě a kolem nich zuřila vánice, ale záchrana před jistou smrtí jí zřejmě poněkud zmátla mysl.

Pousmál se. „Poděkujete mi později. Teď se mě držte.“

„Budete mě muset vyprostit,“ opáčila. Pokusila se o úsměv, ale místo toho vdechla vodu. Znovu se rozkašlala a usoudila, že bude lepší mlčet, aspoň dokud se nedostane z řeky ven.

Adam Baswich pro ni skočil, i když původně ani nevěděl, o koho se jedná. Na člověka tak proslulého svou odměřeností, jako byl vévoda z Greavesu, to byl celkem překvapivý počin. A docela jistě šlo o náhodu. Momentálně se jen toužila dostat ven z ledově chladné vody. Sophia se ho chytila a přitiskla se k zádům, která jí nastavil. Roztřesenými prsty svírala jeho ramena, zatímco muži na břehu začali tahat za provaz, který si vévoda předtím uvázal kolem pasu. Byl stejně promočený jako ona, ale když přitiskla promrzlý obličej k jeho zádům, cítila teplo a navíc jí díky jeho mohutné postavě nefoukal sníh do očí.

„Abychom se dostali na břeh, musíme vylézt na ten led,“ pronesl vévoda. „Přesuňte se přede mě.“

Okamžik trvalo, než se jí podařilo uvolnit prsty, jimiž se ho držela. „Snažím se.“

„Snažte se víc. Tohle neprospívá mně ani vám.“

„Toho jsem si vědoma, Vaše Milosti.“ Zaťala zuby. „Na rozdíl od vás jsem sem neskočila záměrně.“ Se šaty nasáklými vodou, které se jí pletly pod nohy a pokoušely se ji znovu stáhnout pod hladinu, toho Sophia moc dělat nemohla, a tak se ani nebránila, když ji vévoda jednoduše popadl a přetáhl před sebe.

„Dámě v nesnázích nikdy neodolám,“ vydechl jí do ucha.

Vyčerpání a panika trochu polevily. „Ano, teď určitě vypadám naprosto neodolatelně.“

Na šíji ucítila jeho zadýchaný smích. „To si ani neumíte představit. A omlouvám se,“ dodal, a než se stačila zeptat, za co se omlouvá, uchopil ji velkými dlaněmi pod zadečkem a vyzvedl nahoru.

Překvapeně se vydrápala na tvrdý, zmrzlý povrch. Kdysi viděla Sophia kresby zobrazující tuleně na plážích Orknejských ostrovů a byla si jistá, že jak sebou plácla na led a lapala po vzduchu, vypadala přesně jako jeden z nich. Vzápětí se vedle ní vynořil vévoda z Greavesu.

„Ještě jednou se omlouvám,“ lapal po dechu a natáhl se, aby jí upravil šaty.

Promočená látka ji pleskla do podkolení. Uvědomila si, že musela mít róbu nepatřičně vyhrnutou až na zadek. „Panebože,“ kuckala. Posadila se. „Kdybych nebyla tak zmrzlá, byla bych nejspíš dotčená. Ale je to, jak to je, takže vám děkuju.“

Na rtech mu vytanul překvapený úsměv, ale vzápětí už stál a podával jí ruce. Rozcuchané vlasy mu padaly do očí, o nichž věděla, že mají temně modrošedou barvu, ale zjevně to vůbec nevnímal. Zvedl ji. Nohy měla vratké jako nemluvně, vypověděly jí službu, až se na něj svezla. A přitom vždycky pohrdala ženami, které předstíraly slabost či závrať jen proto, aby si vymohly pomoc urostlého siláka.

„Pardon,“ zamumlala a pomalu se napřímila. „Ale po pravdě řečeno, kdybych na vás chtěla spadnout úmyslně, nejdřív bych si upravila účes.“

„Váš účes je velmi... působivý,“ opáčil. Vzal ji kolem pasu a společně pak s pomocí provazu vyšplhali po zasněženém břehu. „Větší starost mi dělají vaše promodralé rty.“

Kdosi přes ni okamžitě přehodil těžkou houni, do které se pečlivě zabalila. Sophia se třásla a byla si jistá, že studený vítr už proměnil vodu, která jí prve promáčela oděv, vlasy i pokožku, v ledovou vrstvu. Opodál pelášil s hlasitým skřehotáním zasněžený krocan s pomocníkem kočího v patách.

„Chudáček,“ drkotala zuby, „sotva se naučil plavat, aby se neutopil, a přesto skončí na sváteční tabuli.“

Příliš velká námaha a tak bídný výsledek. V jistém smyslu na tom byla stejně jako ten krocan. Jenom doufala, že svátky v Greaves Parku za to budou stát. Každopádně bude mít vzpomínku na celý život.

„Přece neumrznete kvůli napůl utopené drůbeži. Evansi!“ Vévoda ukázal na jednoho ze suchých mužů, kteří se shromáždili podél břehu spolu s mokrými trosečníky, zabalenými do přikrývek. „Vezměte slečnu Whiteovou do vozu a odvezte ji domů. Musím doprovodit ostatní pasažéry do hostince.“

Vysoký chlapík v těžkém kabátě a s kloboukem uvázaným k hlavě tlustou vlněnou šálou ji uchopil za rameno. „Můžete chodit, slečno?“ zeptal se.

Sophia sledovala, jak vévoda z Greavesu mizí ve vánici a stává se jednou z velkých tmavých postav, hemžících se kolem rostoucího shluku koní a vozů. Zamžikala. „Ano. Přišla jsem o jeden střevíc, ale chodit můžu. Děkuju.“

Evan ji dovedl k obstarožnímu povozu a bez varování ji vysadil nahoru. Odkudsi vylovil další pokrývku, do které jí zabalil nohy. Pak se vyhoupl na kozlík vedle kočího. Vzápětí už se kodrcali po stejné cestě, kterou předtím jela i ona, než jí výlet překazilo zborcení starého kamenného mostu.

„Jak daleko je Greaves Park?“ zavolala a schovávala přitom nos pod okraj houně. Původně měla v úmyslu vystoupit z dostavníku ve vsi Hanlith a pak si na zbytek cesty k sídlu pronajmout kočár nebo drožku. Podle toho, co jí bylo známo, ležel Hanlith na sever od mostu.

„Blížíme se k příjezdové cestě,“ otočil se k ní Evans. „Pak už nanejvýš deset minut.“

„Jak je vůbec možné, že se tu objevil sám vévoda? A s tolika lidmi?“

„Jeho Milost takhle jezdí skoro každý den za každého počasí. Byli jsme ve vsi pro cibuli a brambory a zaslechli jsme hluk. Máte štěstí, slečno.“

S tím mohla jen souhlasit. A jelikož po příjezdu do Greaves Parku neočekávala přemíru vlídnosti ani zdvořilé konverzace, máchání v řece jí sotva může zhatit nějaké naděje.

Vydala se z Londýna do Yorkshiru jen z jednoho důvodu – či vlastně ze dvou – a na tom se nic nezměnilo. „Nevíte, jestli už přijeli Keating a Camille Blackwoodovi?“

„Na to se budete muset zeptat Udgella, slečno. Nemám přehled o tom, co se děje v domě.“

Ačkoliv pohodlně seděla, byla přikrytá a nemusela lapat po vzduchu, začínala vnímat, jak je promrzlá až na kost. Potřebovala se vysvléct z mokrých šatů, ale to musí počkat, až se dostane do Greaves Parku. Odhodlaně přitáhla nohy k tělu a soustředila se na představu, jaká to bude krása setkat se po půl roce s Camille Pryceovou – tedy vlastně Blackwoodovou.

Ať už ji vévoda pozval, aby vyhověl svému dobrému příteli Keatingu Blackwoodovi, nebo aby její přítomností způsobil rozruch, byla mu za pozvání na Vánoce nesmírně vděčná. Po létech harcování z místa na místo a čekání, až její spolubydlící na internátní škole či údajné přítelkyně zjistí, že je nemanželskou dcerou vévody z Hennessy, našla nakonec skutečnou přítelkyni v Camille. Obě okolnosti donutily přijmout práci v klubu Tantalos a snad díky tomu mezi nimi vzniklo nečekané spojení. Ano, klub měl skandální pověst, neboť zaměstnával jen pohledné mladé dámy – všechny vzdělané a některé i urozené –, ale právě takový byl záměr lady Hayburyové, která klub otevřela a vedla. Skandál přitahoval návštěvníky, nebo spíš členy, či jak se vlastně nazývali. Přicházeli, věnovali se hazardu, jedli a utráceli peníze a ženy se zničenou pověstí jako ona a Camille tu nalézaly místo, které mohly nazývat domovem. A také samostatný příjem a možnost žít svobodně.

Klub jim také poskytoval ochranu před venkovním světem – do určité míry. Aspoň si to ještě před čtrnácti dny myslela. Otřásla se. Teď na to nemysli. Nijak by jí to neprospělo a chtěla se veselit, dokud může.

Povoz se náhle ocitl na nevysokém kopci a před nimi se objevilo údolí. Skrz chumelenici spatřila Sophia místo, kde se divoká příroda měnila v rozlehlou upravenou zahradu s velkým rybníkem v přední části. Na protější straně se tyčil les, tvořený duby a jilmy, křivými a pokroucenými vlivem místního drsného počasí, i když údolí bylo relativně chráněné. Uprostřed toho všeho nápadně vynikala rozsáhlá světlá stavba, která se vynořila z ponurého přítmí.

Desítky a desítky oken hleděly jako oči z velké, obdélníkové středové části sídla a postranní křídla, jakoby vyrůstající ze sněhu, tvořila ohromné H, z nějž nahoře trčel zástup komínů. Jednou projížděla v Oxfordshiru kolem paláce Blenheim – a vedle Greaves Parku by i tato skvostná stavba působila jako venkovský domek.

Kombinace světlých a tmavých kamenů stavby působila dojmem, že sídlo je součástí sněhové bouře. Objevovalo se a zase mizelo v proměnlivém světle soumraku. Připomnělo jí to ty hloupé strašidelné povídky, co čítala její přítelkyně Emily Portsmanová ve svém pokoji v klubu Tantalos. Zamrazilo ji, ale nejen zimou.

„Žádné strachy, slečno,“ ozval se náhle Evans. „Paní Brooksová, vrchní hospodyně, si vás převezme a hned vás osuší a usadí do tepla.“

Možná uměl Evans číst myšlenky, nebo byl jenom zvyklý na prvotní úžas poloutopených návštěvníků sídla. Ať tak nebo tak, tento rozhovor ji z divokých představ naráz vytrhl.

„Kolik sloužících zaměstnává Jeho Milost?“ zeptala se a zuby jí přitom drkotaly tak, až si nebyla jistá, jestli je jí vůbec rozumět.

„Dost na to, aby obstarali všechno, co budete potřebovat, slečno Whiteová. Jsme tu sice uprostřed yorkshirské divočiny, ale toho se nemusíte obávat.“

K čertu. Teď určitě působila jako nějaká rozmazlená, nafrněná slečinka. Což by sice mohla být zábavná hra, ale pochybovala, že by se svým hereckým výkonem dokázala rovnat skutečným aristokratkám, které už možná dorazily. „Myslela jsem to jen tak, že na údržbu tak velkého domu je nejspíš zapotřebí menší armády lidí.“

Evans se na ni znovu podíval, tentokrát s žertovným výrazem. „Skoro padesát lidí, myslím. Udgell nebo paní Brooksová to budou vědět líp.“

Přikývla. Raději bude zvídavá než povrchní – i když právě předvedla svou holou, zmrzlou zadnici půlce hrabství Yorkshire. Povoz konečně zastavil na konci široké, půlkruhové příjezdové cesty. Evans seskočil do sněhu se záviděníhodnou lehkostí, kdežto Sophia už ani necítila nohy. To však nevadilo, neboť ji podkoní vzápětí vyzvedl z vozu, a než se stihla zajíknout překvapením, vynesl ji po třech nízkých žulových schodech až ke vchodu. Za jiných okolností a v jiné sestavě by taková situace byla neskutečně romantická. Těžké dubové dveře se okamžitě otevřely. „Evansi,“ ozval se slabý mužský hlas, „co to sem nesete? Nejsme žádný dobročinný spo...“

„To je slečna Whiteová, host Jeho Milosti,“ odpovídal zadýchaně podkoní. „Most už definitivně spadl a s ním celý poštovní dostavník. Utopilo se skoro tucet krocanů a...“

„Přestaňte mluvit a pojďte za mnou,“ přerušil ho až absurdně vysoký, vyzáblý majordomus. Otočil se a zamířil k obloukovému schodišti s mahagonovým zábradlím, jež se tyčilo v zadní části vstupní haly. „Rogere, ihned zavolejte paní Brooksovou.“

Lokaj zmizel v hlubinách domu. Sophia užuž chtěla namítnout, že to zvládne sama, ale nakonec ani nepípla. Schodiště bylo mohutné a tak vysoké, až pochybovala, zda by se vůbec dokázala vydrápat na první odpočívadlo.

Kolem se hemžilo čím dál víc sloužících a Sophia měla pocit, jako by velela přehlídce věder s horkou vodou, polštářů, ohřívadel postelí naplněných žhavým uhlím a čehosi, co byla zřejmě obrovitá noční košile. Ohřívadla působila obzvlášť lákavě a už si v duchu představovala, jak si zahřeje promrzlé nohy.

Celý průvod došel až do prostorné komnaty, odkud po krátkém rozhovoru vyhnala malá, boubelatá žena veškerý personál až na jednu služebnou a zavřela dveře. „Už jsme tu,“ oznámila přívětivým hlasem, který jako by do toho velkého, chladného domu ani nepatřil. Sundala Sophii z ramen promáčenou houni a předala ji služce. „Aspoň mohli poslat pro kočár, abyste nebyla na tom příšerném větru.“

Bez přikrývky se Sophia ocitla vydaná napospas studenému vzduchu a napůl ztuhlé svaly se jí sevřely tak, až zaskřípala zuby. Roztřásla se, a když jí paní Brooksová a služka začaly rozepínat knoflíky a rozvazovat stuhy, málem se svezla k zemi. Bylo jí příliš zima, než aby se starala o to, že z ní veškerý oděv spadl do ledové louže na podlaze a že její holý zadek už viděl i zbytek Yorkshiru. Obě služebné ji společně dotáhly k velké litinové vaně a posadily do horké vody.

„Ach! Ach... panebože, to je příjemné,“ drkotala zuby, když se do ní hroužila až po bradu. „A ten kočár mi nevadí. Jen jsem ráda, že Jeho Milost stihla přijet dřív, než jsem dopadla jako ti chudáci krocani.“

„Nenamáhejte se mluvením, slečno Whiteová. My vás zahřejeme, usušíme a pak hned uložíme do postele.“

„Ráda bych zůstala chvíli ve vaně,“ opáčila Sophia. Když už nebyla v bezprostředním nebezpečí, všechna ta pozornost ji vyváděla z míry. „A do postele se dostanu sama. Opravdu. Moc vám děkuju za pomoc.“

Paní Brooksová otevřela a zase zavřela ústa. Nakonec přitakala. „Jak si přejete, slečno Whiteová. Kdybyste něco potřebovala, stačí zazvonit. Já nebo Gilly se o vás postaráme.“

Druhá služebná, drobná plavovláska s pihami na nose, udělala pukrle. „Pověsím vám šaty ke krbu, aby uschly, slečno.“

„Děkuju. A prosím, říkejte mi Sophie.“ Dokonce i za jiných než takto podivných okolností mívala ke služebnictvu vztah, jakým by se žádná spořádaná slečna z vyšší společnosti nechlubila. Koneckonců – její matka bývala komornou vévodkyně.

Zavřela oči a během okamžiku veškerý rozruch a šelest, následovaný bouchnutím zavíraných dveří ložnice, vymizel. Ach, odevzdala se páře a hřejivé rozkoši. Od toho děsivého a nečekaného okamžiku, kdy se dostavník střemhlav zřítil do řeky, probíhalo všechno tak rychle, že se ani nestačila nadechnout. Zmatek, krocani, křičící lidé, praskot ledu a šok, když se ocitla ve vodě, jelikož se dostavník převrátil na bok – všichni měli náramné štěstí, že to nikoho nestrhlo pod led a neutopil se. Ona se málem utopila. A všiml by si toho vůbec někdo? Camille by ji samozřejmě o Vánocích postrádala, jenže i novopečená paní Blackwoodová už měla manžela a nový život. Snad ostatní dívky v klubu, dokud by tam nenastoupila další dívka, hledající útočiště a zaměstnání. A teta a strýc by vůbec netušili, kde skončila, takže by jim to bylo jedno. Byla pro ně jen obtížné břímě, které je vyjídalo – nezajímavé děvče bez vyhlídek a s nesmírně komplikovaným původem. Otec by to výjimečně zaregistroval a nejspíš by ho nadmíru rozhněvalo, že se jeho třiadvacetileté pochybení na poslední chvíli vymanilo z jeho vlivu – a navíc zrovna ve chvíli, kdy si ho začal všímat. Nakonec by pravděpodobně byl rád, že zahynula. Svým utonutím by tomu děsnému, arogantnímu člověku ušetřila námahu a nemusel by splnit výhružku, že ji buď odvleče z klubu Tantalos, anebo řečený klub vypudí z Londýna.

Dveře cvakly a zase bouchly. Sophia byla ráda, že ji někdo vytrhl z těch divných, zasmušilých myšlenek, a otevřela oči. A vyjekla. Ve dveřích stál vévoda z Greavesu osobně a civěl na ni ocelově šedýma očima.

Adam Baswich, vévoda z Greavesu, hleděl na nahou slečnu v litinové vaně. Z vody stoupala pára, která jí natahovala prameny nezvykle zbarvených zrzavých vlasů. Kdyby předtím neměla na hlavě čepec, poznal by ji dokonce i uprostřed řeky Aire, ještě nikdy se nesetkal s někým, kdo by měl takové vlasy.

Když zjistil, že se v místnosti nenalézá paní Brooksová, na okamžik se zarazil, ale nakonec stejně vykročil a zastavil se až v polovině pokoje pro hosty. Záchrana dívčího života mu snad dávala oprávnění k rozhovoru. „Slečno Whiteová. Jste, doufám, v pořádku?“

Sophia přikývla. Ponořila se do vany ještě hlouběji, takže měla rty jen kousíček nad hladinou. Kdyby se jí tak nechvěly, byly by asi k zulíbání, ale to bylo v téhle chvíli vedlejší.

„Asi jsem trochu potlučená, ale už začínám cítit ruce a nohy. Ovšem jinak mi nic není. Mnohem lepší než se utopit.“ Pousmála se, což znásobilo půvab jejích úst. „A jelikož jsem přežila jen díky vám, asi byste mi měl říkat Sophie.“

„Vzhledem k tomu, že kočí zachraňoval pouze poštu a krocany, mi nic jiného nezbývalo,“ odvětil. „Nesnáším, když mi hosté umírají cestou do sídla. Lidi to odrazuje.“

„To se nedivím.“

Byl to zvláštní a docela zábavný rozhovor s osobou – či přesněji s dívkou –, která se málem utopila, ale zachovala si smysl pro humor. „Obávám se, že tohle je všechno, co se nám podařilo zachránit z vašich zavazadel.“ Adam provinile zvedl za roztřepené ucho mokrou, zdeformovanou krabici na klobouky. „Mrzí mě to. Opravdu jsme hledali, Sophie.“

Sophia pohlédla na něj a pak na krabici. Rozesmála se a v očích se jí zračil nefalšovaný humor. Ten smích, vlastně celá její reakce, pro něj byly naprosto nečekané. Vévoda se zájmem svraštil čelo. Ačkoliv s poloutopenými ženami neměl moc zkušeností, něco mu říkalo, že většinu z nich by další neštěstí nepobavilo.

„Dobrý vtip umím ocenit,“ poznamenal. „Uniklo mi něco?“

Slečna Whiteová se trochu zakuckala. Zvedla jednu ruku z vody a ukázala na krabici s kloboukem. „Tenhle klobouk nesnáším. Koupila jsem si ho naschvál, abych vyděsila Cammy a ostatní hosty.“ Znovu se rozesmála. „Ach, je úplně příšerný. Troufám si říct, že přežil jen proto, že s ním duch řeky nechtěl sdílet řeku a vyhodil ho na břeh.“

Pokud byl Adam v něčem vytrvalý, pak to bylo ukájení vlastní zvědavosti. Prozatím odsunul stranou informaci, že chtěla šokovat hosty. Nakonec to byl jeden z důvodů, proč ji na svátky pozval. Při vší té mizérii, kterou se na sebe chystal o letošních Vánocích uvalit, si trochu zábavy zasloužil.

Odložil krabici na židli a nožem, který nosil zastrčený v holínce, přeřízl provázek, jelikož mokrý uzel nechtěl povolit. Sundal víko, sáhl dovnitř a vytáhl promočený klobouk ven. Byl modrý a nahoře z něj trčelo cosi, co se podobalo zbytkům dvou pštrosích per a dvěma soustředným kruhům, tvořeným žlutými a červenými květinami. A uprostřed toho žlutého vnitřního kruhu seděl vycpaný ptáček – vrabec nebo hýl. „Proboha.“ Měla naprostou pravdu. Ten klobouk byl ohavný.

I přes ohyzdnost zachráněného klobouku byla její reakce nečekaná. Vždyť jí právě sdělil, že přišla o všechny věci, které si s sebou do Yorkshiru vezla. Možná jí to ještě nedošlo. Anebo jde o hysterický smích, ačkoliv o tom pochyboval. Začínal mít pocit, že osobnost Sophie Whiteové má mnohem víc stránek, než tušil.

Adam se zhluboka nadechl. „No, nejde o žádnou katastrofu. Určitě pro vás nějaké ošacení seženeme.“ Odložil klobouk a uvědomil si, že kdyby přistoupil o pár kroků blíž, mohl by pod vodou spatřit její nahé nohy. To by mu samozřejmě vůbec nevadilo, ale měl pocit, že už i tak poněkud využívá situace.

„Camille má skoro stejnou velikost jako já,“ poznamenala a pohlédla na osušku, položenou na okraji vany. „Nějaké šaty by mi určitě mohla půjčit.“

„Paní Blackwoodová tu ještě není.“

Rozpačitě zamrkala hezkýma zelenýma očima. „Nějak se nám to komplikuje, že ano?“ Povzdechla si a za řídnoucí oponou z páry pokrčila rameny. „Snad by se někdo jiný z hostů nechal přesvědčit a půjčil mi třeba odložené šaty, než přijede Camille. Nebo si ráda něco koupím od vašich služebných.“

Sophia Whiteová přišla během několika minut o šatstvo i přítomnost své nejlepší přítelkyně, ale nezdálo se, že by ji to zvlášť znepokojovalo. Adam trochu váhal, zda jí má prozradit všechno, ale nakonec usoudil, že další zprávy jsou tragické spíš pro něj než pro ni. Kromě toho se slečna Whiteová nedala jen tak vyvést z míry a navíc její budoucnost nezávisela na příštích několika týdnech. On takové štěstí neměl.

„Jste můj první host, Sophie,“ pronesl nahlas. „A dokud se bouře nepřežene a nebude možné opravit most, budete i mým jediným hostem.“

Tentokrát se v jejím výrazu objevila nejistota. Jako by slyšel, co si myslí. Zůstane snad v Greaves Parku uvězněna celou zimu? Dá se z téhle situace nějak uniknout? Samozřejmě by mohl tyto dotazy zodpovědět, ale nejprve chtěl, aby se zeptala sama a nahlas. Sophia Whiteová sice byla dítě s nemanželským původem a měla práci, kterou většina jeho přátel považovala za naprosto nepřijatelnou, ale před několika měsíci s ní zažil chvíle, kdy mu připadala zábavná. A zajímavá. Byla to jen maska, nebo je skutečně tak důvtipná a praktická, jak se zdá?

Chvíli na něj civěla. Pak nakrčila nos a svraštila čelo. „No, pokud se nejedná o záměr a nemám zůstat ve vaně až do jarního tání, budu doufat, že si mě paní Brooksová oblíbí natolik, aby mi dovolila přešít si jedny z jejích starých šatů. Pokud ovšem nemáte zásobu pytlů od cibule a brambor, samozřejmě.“

Vzhledem k tomu, jak málokdy ho někdo dokázal překvapit, nemohl Adam uvěřit, že to dělá neúmyslně – ačkoliv za těchto okolností, pokud si ovšem k mostu nepřivezla soudek střelného prachu, musel věřit, že neměla absolutně žádné ponětí o tom, co ji cestou do Greaves Parku potká. „Chcete mi tvrdit, že pokud bude někdo dostatečně šlechetný a zapůjčí vám nějaké roucho, nepůsobí vám situace žádné další obavy?“ zeptal se. Nedokázal ovládnout svou pověstnou skepsi, která se vkradla do jeho tónu.

„Spíš mě trochu znepokojuje, že jste sem vpadl bez klepání,“ opáčila pohotově. „Ale taky jsem si moc dobře vědoma toho, za jaký druh ženy mě lidé považují.“ Sklonila hlavu a zbloudilý pramen vlasů barvy podzimního listí spadl do vody. Změřila si ho pohledem. „Proto jste sem přišel? Víte, pořád ještě jsem strašlivě prochladlá.“

Hm. Možná ho to napadlo, ale rozhodně to nehodlal přiznat. „Jste přítelkyně manželky mého přítele, Sophie. Nenapadlo mě, že budete nahá.“

„Dobře. Jinak by mě to sice určitě pohoršovalo, ale vzhledem k tomu, že jste mě vytáhl z vody, teď se určitě pohoršovat nebudu.“

Byla to snad nabídka? Kéž by, ale nejprve potřeboval znát odpovědi na několik otázek. Samozřejmě, kdyby byl skutečný gentleman, pravděpodobně by místnost ihned opustil. Místo toho jen zahákl nohu o židli a přitáhl si ji blíž. Usedl. „Jste velice bystrá.“

Kývla a hleděla na něj přes dlouhé řasy. „Celkem ano.“

„A pořád si vzpomínám na ten večer v klubu Tantalos, kdy jste před lordem Effingtonem horlila, že jestli se ta Kleopatra někdy ukáže v Londýně, bude po čertech litovat, že se nám pokusila ukrást Nil.“

Usmála se. „A lord Effington se tak smál, až si ani nevšiml, že ve farau prohrál sedm set liber.“ Na chvilku sklonila hlavu a pak k němu zase zvedla zelené oči. „Neměla bych se radši přetvařovat? Sice mě z toho vždycky za chvíli rozbolí hlava, ale umím předstírat hloupost, pokud mi to přináší prospěch.“

Adam jednou doprovázel Sophii ve společnosti Keatinga a Camille do londýnského Toweru, a dokonce musel z lemu její sukně vyprošťovat drápky, které tam zaseklo lvíče. Nevzpomínal si, že by tenkrát pronesla něco hloupého nebo že by on musel na oplátku říkat něco nadutého či domýšlivého. Nicméně skutečnost, že si vybavoval několik společných konverzací, vypovídala o mnohém. Právě povýšila z „docela zajímavé“ na „velmi zajímavou“. „Je mi milejší, když jsou moji hosté sami sebou,“ prohlásil. „Ale patrně se budu muset spokojit s jakoukoli tváří, kterou mi odhalíte.“

„Právě jste viděl mou pravou tvář.“

Všechny dámy z klubu Tantalos byly nádherné, majitelka lady Hayburyová přijímala jen ta nejpůvabnější děvčata. Skutečnost, že dívky byly nedostupné, pokud se samy nerozhodly jinak, je činila v očích princátek z Mayfairu ještě přitažlivějšími. Některé slečny pocházely z dobrých rodin a padly za oběť jen špatným okolnostem, a všechny se uměly vyjadřovat a chovat.

Už před několika měsíci si všiml, že Sophia Whiteová je přitažlivá, stejně tak zaznamenal, že její původ přitažlivý rozhodně není. Teď zaznamenal, že se nezarděla ani nezakryla, když ji při koupeli vyrušil muž. Navíc si ho důkladně prohlédla a současně prohlásila, že jí jeho přítomnost nevadí a je pouze příliš prochladlá, než aby vylezla z vany.

Hádanka z masa a kostí, zrovna když – aspoň pro tuto chvíli – očekával rozčilenou, hořekující protivu. Byl zvědavý, co přinese zítřek.

„Takže jsem váš jediný host.“

„Jste. Pro tuto chvíli ano.“ Zhluboka se nadechl a v duchu se ptal, zda si uvědomuje, jak... osudová mu právě připadá. „Ale nejste jediná žena v sídle. Před týdnem přijela má sestra. Jelikož jsem svobodný, jako paní domu vystupuje po celou dobu vánočních oslav lady Wallaceová. Nezvu sem hosty proto, abych jim vědomě ničil pověst. Přinejmenším ne letos.“ Přesto však trochu toužil po ženě s nevalnou pověstí. Do tváří se jí zase začínala vracet barva, ale humor z očí už zmizel. „Asi bude nejvhodnější, když prozatím opustím Greaves Park a odjedu do Hanlithu, když se vaše vánoční oslavy změnily v malou rodinnou sešlost.“

„To není nutné.“ Rozhodně si nepřál zůstat sám se sestrou. Jeden týden rodinného života mu bohatě stačil. Než jí to ale stihl vysvětlit, zarazil ho její podmanivý úsměv.

„Výborně,“ prohlásila, „protože tady si asi svátky užiju mnohem víc než ve vsi.“

„S tím mi nezbývá než souhlasit.“ Adam se vzpamatoval. Ať už se mu v hlavě rojily jakékoli představy, musely počkat, dokud se ta dívka s nádhernými rusými vlasy a překvapivým důvtipem aspoň neosuší a nezahřeje. Koneckonců... o Vánocích je hlavní rozbalování dárků. Vstal. „Zařídím, abyste dostala vhodnou garderobu.“

„To si zajistím sama. Kdybyste mě začal ještě šatit, připadala bych si... zavázaná. Ještě mnohem víc než teď.“

Lidé jen zřídka odmítali jeho štědré nabídky. Také je nedělal často. A i když ho to dopalovalo, musel její přání respektovat. A ji také. „Jak je libo. Pošlu za vámi paní Brooksovou. Jestli od ní chcete šaty, zkuste ji přemluvit sama. Zařídím, aby vám kuchařka, paní Beaselová, pro jistotu připravila pytel od brambor.“ Sophia vyprskla smíchy a opožděně se pokusila zamaskovat to kašlem. „Děkuju, Vaše Milosti.“

Zastavil se ve dveřích. „Rádo se stalo, Sophie.“

KAPITOLA 2

„Asi mi přeskočilo, když jsem se domnívala, že bys pro jednou nemusel zkazit svátky tím, že si sem přitáhneš nějakou pitomou milenku.“

Adam zvedl hlavu od korespondence. „Dobré ráno, Eustace. Dle tvého tónu soudím, žes mě právě nějak osočila, ale úplně jsem ti nerozuměl.“

Eustace Landenová, markýza z Wallace, zůstala stát ve dveřích pracovny. Tmavé vlasy měla jako vždy pečlivě upravené do uzlu a tmavě šedé domácí šaty dokonale podtrhovaly její světle šedé oči. Adamovi pokaždé připadalo jako ironie, že jeho starší sestra se podobá spíš dobrosrdečné důvěrnici než ledově chladné fúrii, ale znal ji už tak dlouho, že se nedal oklamat hezkou slupkou.

„Doufala jsem, že aspoň tenhle rok uspořádáš důstojné oslavy – nebo aspoň to, co si pod tím slovem umíš představit. Nepřekvapil jsi mě, ale zklamal. Víš přece, jak jsou tyhle svátky důležité, Adame – a přesto si pozveš dívku z klubu Tantalos? Čekala jsem od tebe aspoň snahu, i když vím... jaký máš vztah ke své jediné příbuzné. Letos o Vánocích přece musíš udělat dojem aspoň na jednu osobu.“

„Promiň, ale kladeš mi za vinu pád toho mostu? Nebo sněhovou bouři? Anebo to, že se poštovní dostavník zpozdil o tři hodiny? Věř mi, mám sice své metody, ale nejsem Bůh.“

„Pozval jsi nevhodnou ženu.“

„Ano, pozval. Taky jsem pozval Keatinga Blackwooda, který jednou zabil člověka. A Keatingovu novou choť Camille, která dvakrát utekla od oltáře jednomu muži. A lorda Lassitera, který byl už čtyřikrát ženatý. A taky Haymese, co vyhrál v sázce svého komorníka. A ještě...“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2