Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Kelly Oram: Cinder & Ella - Šťastně až navěky

Vydání první

Copyright © 2017 by Kelly Oram

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2185. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Cinder & Ella – Happily Ever After

vydaného v roce 2017

Český překlad © 2018 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2018 Joshua Oram

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0857-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0858-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Kelly Oram

Šťastně až navěky

Druhý díl série

Cinder & Ella

Pro Karie,

protože za tuhle knihu můžeš

jenom ty.

1

Oči se mi začaly zavírat, zatímco jsem ležela na měkkém gauči a koukala u toho do počítače na svém klíně. Připozdívalo se a slova na obrazovce mi začala splývat. Nejspíš jsem už usínala, protože jsem celá nadskočila, když mi počítač cinknutím oznámil příchozí zprávu.

Cinder458: Chybíš mi.

Odfrkla jsem si. Takový slaďoušek. Potřásla jsem hlavou a odpověděla mu:

PravaHrdinkaElla: Cha! Nějak měkneš.

Cinder458: Mluvím vážně.

PravaHrdinkaElla: Takže fakt měkneš.

Cinder458: Ne, jsem jen romantik. Tobě se člověk nezavděčí.

PravaHrdinkaElla: A ještě otravuješ. Nech mě na pokoji. Mám práci.

Cinder458: Jenže mi chybíš. Potřebuju tě. Hned teď.

Když mě na noze začala lechtat ruka, nespokojeně jsem se přes počítač zadívala na kluka, který na opačném konci gauče psal do mobilu.

„Myslím to vážně, Briane,“ zavrčela jsem. „Zítra maturuju. Řekl jsi, že když přijdu, dopřeješ mi klid na učení. Zatím jsem se toho moc nenaučila.“

„Už jsi zvládla dvě praktické zkoušky. Kolik se toho chceš ještě naučit?“

Brian, kterého přestalo bavit, že si ho nevšímám, mi zvedl počítač z klína a odložil ho na konferenční stolek. Srdce se mi nadmulo, když se nade mnou zvedl a dával přitom pozor na moje zjizvené a zničené nohy. Znovu měl v očích ten pohled – pohled, díky němuž zástupy žen po celém světě sní o tom, že se stane otcem jejich dětí.

Pořád jsem nemohla uvěřit, že ze všech žen na světě se rozhodl věnovat ten pohled právě mně. Už týden jsme byli oficiálně spolu a pořád mi nedocházelo, že chodím s jednou z největších filmových hvězd současnosti. Zvláště když se mě snažil rozpálit tím svým svůdným pohledem.

Zastavil se několik centimetrů od mého obličeje. Jeho vysoké, svalnaté, dokonalé tělo se nade mnou zvedalo a čekalo na moje svolení, aby na mě mohlo klesnout. Vyčkával. Budoval napětí, aniž se mě dotkl.

Zachvěla jsem se a ostře se nadechla. Hlava se mi točila, jak mi naplňoval smysly. Hřálo mě horko jeho těla. Ucítila jsem kořeněnou vůni jeho kolínské, probudila mé hormony, jako by k tomu byla stvořená. Ta vůně určitě nesla název Eau de Koncentrovaná touha. „Briane, no tak. Myslím to vážně.“

„Ellamaro,“ zašeptal tiše. Nebezpečně. „Už na ten svůj test zapomeň a polib mě.“

A to byl konec. Znal moje slabiny. Se zasténáním jsem ho objala kolem krku a přitáhla si ho k sobě. Byl na polibek víc než připravený. Políbil mě vášnivě a hluboce, jako by na to čekal celý život, a ne jen pár hodin.

„Není fér, když na mě vytasíš ten svůj hlas, kterým bys mohl namlouvat audioknihy,“ vydechla jsem, sotva mé rty propustil.

Pousmál se. „Já vím.“ Sklonil ke mně hlavu a jeho rty našly nové místečko, které mohly mučit: hebkou a citlivou pokožku za mým uchem. „Proč myslíš, že jsem ho použil?“

Protočila jsem panenky a zabořila mu prsty do tmavých vlasů. Brian to vzal jako zelenou, aby proměnil náš polibek v úplný líbací maraton. Nalehl na mě, ale opatrně, aby svojí vahou nerozmačkal mé drobné a křehké tělo. Zalapala jsem po dechu rozkoší i strachem zároveň.

Dotýkal se mě svým pevným tělem, jeho ruce bloudily po mém oblečení. Nic podobného jsem ještě nikdy nezažila. Chodili jsme spolu teprve týden, ale i po týdnu jsem se styděla. Před nehodou jsem s nikým neměla vážný vztah a po ní… no… bála jsem se s někým chodit. Přímo jsem se toho děsila.

Na chvíli jsem zahnala nervozitu a nechala se ovládat touhou. S Brianem mi bylo příjemně, a i když jsem byla nervózní, toužila jsem po něm stejně jako on po mně. Poposunul se, aby se nám leželo o něco příjemněji. Gauč byl náhle příliš malý. Ruce mi bloudily po jeho hrudi.

Už jsem se té jeho nádherné hrudi párkrát dotýkala. Pokládala jsem na ni dlaně, kdykoli mě objímal a líbal, ale ještě nikdy jsem ji nezkoumala. Nepřemýšlela jsem, na to jsem byla příliš opilá chtíčem. Přejela jsem prsty po jeho břišácích, cítila pod konečky prstů všechny jeho pevné svaly.

Zachvěla jsem se. Byl dokonalý.

Brianovi se podle všeho líbilo, když jsem se ho dotýkala, protože se na okamžik zarazil, jako bych ho překvapila. A pak se něco v něm sepnulo. Znovu našel moje rty a vychutnal si je v rozžhaveném polibku.

Srdce mi bušilo, dýchat bylo stále náročnější, a přesto to bylo příjemné. Nahmatala jsem lem jeho trika a vklouzla pod jeho látku. Když jsem pod prsty ucítila jeho horkou kůži, vzpamatovala jsem se. Vyjekla jsem překvapením a znehybněla. Brian zavrčel: „Ano, Ello, pokračuj. Dotýkej se mě. Chci to.“

I já jsem po tom toužila. Víc než po čemkoli jiném. Přesto jsem zaváhala, překvapená a trochu rozpačitá z toho, co řekl. Jeho slova byla spíš zoufalou prosbou než příkazem, přesto byla tak přímá. Brian měl s ženami mnoho zkušeností. Byl jen o tři roky starší, přesto mi to občas připadalo jako dvacet. V podobných rozpálených okamžicích jsem se cítila jako školačka, která chodí s dospělým mužem.

Když jsem nereagovala, Brian si přetáhl triko přes hlavu. Zakryl mou třesoucí se ruku svojí velkou silnou dlaní a navedl mé prsty ke svému tělu, položil si je na břicho. Tentokrát jsme se zachvěli oba.

Jeho kůže, hebká a pevná zároveň, pod mým dotykem hořela. Jako bychom se ocitli v plamenech, málem jsem se vznítila i doslova. Na stud jsem zapomněla. Nechala jsem své ruce bloudit, prozkoumávat každý centimetr jeho břicha, hrudi a ramen.

Přitiskla jsem rty na jeho krk, sjela na jeho nahé rameno a přesunula dlaně na jeho záda. Celý se napjal a s tichým zasténáním mě znovu stiskl. Tentokrát už nebyl tak něžný jako před chvílí.

Jeho ruce mi vklouzly pod triko, dotýkaly se mě, ale když jsem jeho prsty ucítila na svých jizvách, touha ve mně odumřela, jako bych se propadla do ledového jezera. Zalapala jsem po dechu a prudce se posadila. Brian se okamžitě odtáhl a dal mi prostor. Ustaraně se na mě zadíval. „Ublížil jsem ti?“

Obličej mi zahořel studem. „Ne.“

„Tak co…“ Hlas se mu vytratil, jako by tu záhadu rozluštil. Ve tváři se mu objevila bolest. „Tvoje jizvy?“

Zhluboka jsem se nadechla a kousla se do rtu.

Brian mě chytil za poničenou ruku a pohladil mě palcem po hřbetu. „Jizvy jsou tvojí součástí a já tě miluju úplně celou.“ Přestal mě hladit a zvedl ke mně pátravý pohled. „Věříš tomu, že ano?“

„Jasně že jo. To jen…“ Hrdlo se mi sevřelo, oči mě začaly pálit. Štvalo mě, že mi to vadí. Nemělo by. Věděla jsem, že mu na mých jizvách nezáleží. Věděla jsem to. Jenže mi to vadilo. On sám měl tělo dokonalé a nádherné. Já… ne.

„Ello…,“ zašeptal Brian. Hlas měl příliš ztěžklý emocemi, než abych z něj tála, jenže tenhle jeho nový tón na mě působil stejně silně. Sevřel mi ruku. „Strašně tě miluju.“

Ta slova mi říkal celý týden a často, ale srdce mi z nich pokaždé málem vybuchlo. A teď, když se mezi námi vznášelo tolik emocí, mě málem přivedla k slzám. Celý poslední rok jsem žila v domnění, že mě už nikdy nikdo nebude milovat. Brian mi tisíckrát dokázal opak. „Taky tě miluju,“ zašeptala jsem a polkla syrové city, které mě dusily.

Brian mi zastrčil uvolněný pramen vlasů za ucho a pohladil mě přitom po kůži. „Jsi ta nejkrásnější holka, jakou znám. Zůstaň se mnou přes noc a já využiju každou minutu, abych ti ukázal, jak překrásná jsi. Každou. Minutu. Ello. Máš moje slovo.“

Znovu na mě nasadil ten svůj rozpálený pohled. Touha v jeho očích by jistě dokázala rozhořet většinu žen, ve mně však probudila strach. „Omlouvám se.“ Pomalu, aby nepoznal, jak jsem vyděšená, jsem potřásla hlavou. „Na tohle nejsem připravená.“

Brian moji masku prohlédl. Odtáhl se a zvážněl. „Dobře.“

Nevyptával se. Prostě přijal, že jsem dupla na brzdu. Byl to ten nejdokonalejší kluk na světě. Srdce se mi naplnilo láskou, a přesto mě zároveň ničil pocit viny. Natolik, že jsem to potřebovala vysvětlit. „Nejde jen o ty jizvy.“

Brian mě překvapil – uchechtl se. „Jo, to vidím.“

Pocit viny ze mě okamžitě opadl, stud se však ztrojnásobil. Zakryla jsem si hořící tváře a se zasténáním si lehla na gauč. Brian se mnou neměl slitování. Místo uchechtnutí se teď už na férovku rozesmál.

Skrz prsty jsem ho propálila pohledem. „Ty se mi vážně teď směješ? Díky moc, blbečku.“

Odtáhl mi ruce z obličeje a já ho plácla po paži. Chytil mě za ruku a zazubil se na mě, oči mu jiskřily pobavením. „No co? Podle mě je to roztomilý.“

Tomu se dalo jen těžko věřit. Znovu jsem se posadila a věnovala mu svůj nejlepší vyzývavý pohled – ten, který jsem si šetřila pro naše hádky o knihách a filmech. „Nejsem připravená se s tebou vyspat, a tobě to přijde roztomilý?“

Brian protočil panenky, smát se ovšem nepřestal. „Ello, já tě znám. Vím, že jsi nikdy s nikým navážno nechodila. Vím, že tví prarodiče byli velmi přísní katolíci a že tvoje máma se přímo děsila, že se zapleteš s klukama moc brzo.“

„Ano, a teď už taky vím proč,“ zabručela jsem. Vzhledem k tomu, že jsem byla nehoda, nechtěné překvapení, které mým rodičům způsobilo osm let utrpení, dávala mámina paranoia dokonalý smysl. Bohužel se ze mě ovšem tím pádem stala nezkušená puritánka, která se po pravdě sexu možná i trochu bála.

„Důvod není důležitý,“ ujistil mě Brian, teď už rozvážně. „Vím, že je to pro tebe všechno nové. Jo, doufal jsem, že se tu rozhodneš zůstat na noc – musel jsem to zkusit –, ale nepřekvapilo mě, žes to odmítla.“

„A tobě to vážně nevadí?“ Znovu jsem se nejistě kousla do rtu. „Vím, že jsi zvyklý na něco jiného.“

Brian zavrtěl hlavou a pousmál se. „Ty se ani zdaleka nepodobáš ničemu, na co jsem zvyklý. A přesně to na tobě miluju. To přece víš.“

„Jo, ale –“

„Ale nic. Nemusíš být tak nervózní. Jsem ten nejšťastnější chlap na světě, že jsem našel holku, která mě miluje pro to, jaký jsem, ne protože jsem filmová hvězda. Nehodlám pokazit něco tak výjimečného tím, že tě budu tlačit do věcí, na které nejsi připravená. To ti přísahám.“

To od něj bylo tak romantické. Byl tak úžasný, chápavý a nápomocný. Přesto jsem ten okamžik musela pokazit odfrknutím. „To zní nějak moc dokonale. Doufám, že to není hláška z některého tvého filmu.“

Za uplynulý týden jsem o sobě zjistila jednu věc – přestože miluju přeslazené knižní i filmové romance, ve skutečném životě jejich hrdinkou být nechci. Sice se mi to moc líbilo, jen jsem nedokázala uvěřit, že si to zasloužím. Nejsem žádná princezna ze stříbrného plátna. Nejsem hrdinka z románů. Jsem obyčejná holka s milionem chyb, vláčím s sebou těžké emocionální břímě a jsem uvězněná v rozbitém těle.

Brian si povzdechl. „Už by ses měla naučit, Ello, jak přijmout kompliment.“

Vstal, zívl a protáhl se. Ještě si neoblékl triko a při pohledu na jeho pevné svaly pohybující se pod zlatavou pokožkou jsem svého odmítnutí zalitovala. Když si odkašlal, zvedla jsem k němu pohled. Namyšleně se ušklíbl a já se stydlivě pousmála. „Promiň. Jen jsem si užívala ten výhled. Většina holek si musí kupovat lístky do kina, aby tohle viděla.“

Brian povytáhl obočí. „A kdo říká, že to budeš mít zdarma?“ Dělal si legraci, hlas mu však ochraptěl a úsměv mu z tváře zmizel. „Za to, že jsi moje holka, platíš určitou cenu.“

To nebyl vtip. Uplynulý týden byl šílený. Svět byl Cinderem a Ellou jako posedlý. Klid jsme měli jen v soukromí našich domovů. A vzhledem k tomu, že v mém domě na mě zírala moje nepříjemná rodina – spolu s kupou kamarádů mých nevlastních sester, kteří doufali, že se s Brianem seznámí –, jsme většinu času trávili u něj doma.

„Stojíš mi za to,“ ujistila jsem ho a objala ho kolem pasu. Pevně mě k sobě přivinul a já si vychutnávala dotek jeho nahé hrudi na své tváři.

„Snad si to budeš myslet i po čase.“

Obavy a nejistota, které zaznívaly z jeho hlasu, mi zlomily srdce. „Budu si to myslet navěky,“ slíbila jsem mu. A pak, abych odlehčila atmosféru, jsem ho pohladila po břiše a dodala: „Zvlášť jestli si udržíš takovéhle břišáky.“

Brianovi zahořela v očích touha. Tiše souhlasně zavrčel a přitiskl rty na moje. „Takže miluješ moje tělo, jo? Ne můj mozek? Nebo smysl pro humor? Nebo moji okouzlující osobnost?“

„Hmm. Ne. Jenom tvoje tělo.“ Vyjela jsem mu dlaněmi po hrudi a objala ho kolem krku. „A ještě možná to, že tak skvěle líbáš.“

„Možná?“

Zněl upřímně dotčeně, na druhou stranu to byl herec, takže by měl upřímně znít. Bylo mi ale jasné, že se mě jen snaží přemluvit, proto jsem pokrčila rameny. „Nebo za tím budou tvoje peníze. Co já vím? Těžko říct, co mě na tobě oslovuje nejvíc.“

Brian si odfrkl, ale s nějakou vtipnou odpovědí se neobtěžoval. Náš společný večer pomalu končil a on chtěl ten zbývající čas raději strávit líbáním než dohadováním. Poddala jsem se mu, dokud mi nezazvonil budík na mobilu. Oba jsme si povzdechli. „Popelka se musí vrátit domů.“

Brian si navlékl tričko – trochu fraška, ale bylo to nutné, pokud mě chtěl odvézt domů. Podal mi hůl a sebral svoji peněženku a klíče. „Víš,“ pronesl, když jsme mířili do garáže, „na konci toho filmu si princ nechal Popelku pro sebe.“

Zasmála jsem se, zatímco mi pomáhal nastoupit. Sotva se usadil za volantem, odpověděla jsem: „Popelka ale neměla přísného otce, s kterým se snažila usmířit.“

Brian si protáhl krk a pevně uchopil volant. „Tvůj táta si tvoji úctu nezaslouží.“

Potlačila jsem povzdechnutí. Otevřel bránu a vyjel na křivolakou úzkou silnici nad srázem. Mezi Brianem a mým otcem panovalo napětí. Den po premiéře si nechal táta Briana prověřit. Nějaké narušení soukromí mu bylo ukradené, záleželo mu jen na výsledku, který nesl jedno výrazné téma: ženy.

Nemusím snad zmiňovat, že můj otec nebyl nadšený z představy, že jeho dcera chodí se známým lamačem srdcí. Brian se ovšem domníval, že můj otec nemá právo řešit cokoli, co se mě týká. A ocitnout se mezi dvěma dominantními muži nebylo zrovna snadné.

„Tohle je skoro naposled, co tě to musí trápit,“ pověděla jsem mu a poplácala ho po ruce. „Po Vánocích mi pomůžeš se odstěhovat. A pak budu muset respektovat jen pravidla Vivianiných tátů.“ Pobavila mě představa, jak mi ti dva ukládají večerku. „Vzhledem k tomu, že tě Stefan a Glen zbožňují, pochybuju, že by jim záleželo na tom, kdy mě přivezeš domů.“

Brian zabočil na Mulholland Drive a objel hřeben kopce do čtvrti, které táta a Jennifer říkali domov. Pořád jsem nedokázala uvěřit, že jsem celé ty měsíce žila jen pět kilometrů od Briana a neměla o tom nejmenší tušení.

„A co kdybych tě domů neodvezl?“ zeptal se Brian.

„Jak to myslíš?“

Střelil po mně rychlým pohledem a zase se zadíval před sebe, na temnou a klikatou silnici. Svraštil obočí a nervózně podupával nohou. „Napadlo mě, že až ti budu pomáhat se stěhováním, co kdybych nechal tvoje věci odvézt k sobě domů místo k Vivian?“

2

On opravdu právě navrhl, abych se k němu nastěhovala? Zasmála jsem se, rychle mě to ale přešlo. Když začalo být jasné, že nežertuje, zůstala jsem na něj zírat s pusou dokořán. „To myslíš vážně?“

Zabočil do krátké ulice, kde měl táta dům, a zastavil před bránou, okno ovšem neotevřel, aby zadal bezpečnostní kód. Místo toho se ke mně otočil. „Vyslechni mě.“

„Vyslechnout tě? Briane, právě jsi mi navrhl, abych se k tobě nastěhovala. Jsme spolu týden.“

„Miluju tě tři roky, Ello. Náš vztah netrvá jen jeden týden.“

Otevřela jsem pusu, abych něco namítla, žádná slova mě ale nenapadala. Tak jsem se jen zamračila. „Ne. To nejde. Je to šílený nápad.“

Brian potřásl hlavou. „Nejde jen o to, že tě chci u sebe. Jestli se chceš vážně odstěhovat od táty, aspoň si bydlení se mnou promysli. Jestli ještě nejsi připravená na to, abychom spolu bydleli jako pár, můžeme být jako spolubydlící. Budeš mít vlastní pokoj, vlastní koupelnu. Klidně si můžeš i označovat jmenovkou svoje vlastní jídlo, jestli chceš, a já bych ti ho kradl, jenom když mě naštveš.“

Rozesmála jsem se, ale zpozorněla jsem. Byl nějaký až příliš neústupný. „Proč?“ Když zaváhal, bylo mi jasné, že za tím něco je. „Co přede mnou tajíš?“

Povzdechl si. „Dělá mi starosti, že bys měla bydlet u Vivian.“

Zasmála jsem se. „Proč, proboha?“ Bylo to směšné. „Vivian i její tátové mě mají rádi. Moc se na mě těší. Bude mi tam líp než u táty.“

Brian se na mě rozvážně zadíval. „Nedělá mi starost Vivianina rodina, ale zabezpečení jejich bytu.“

Vivian bydlela v typickém losangeleském bytovém komplexu v Západním Hollywoodu. Postavili ho v šedesátých letech po vzoru dvoupodlažního motelu. Komplex tvoří osm bytů – čtyři v přízemí, čtyři v patře. Každý z nich má samostatný vchod zvenčí. Komplex ani nemá parkovací místa, natož vlastní bránu.

Zamračila jsem se. „Jejich dům nemá žádné zabezpečení. Pokud tedy nepočítáš zámek na dveřích bytu.“

Brianův zachmuřený výraz jako by říkal: Přesně o tom mluvím.

Usmála jsem se, když mi došlo, že se o mě bojí. „Je to dobrá čtvrť. Možná ne jako Hollywood Hills, ale Glen a Stefan tátu ujistili, že je tam bezpečno. Nikdy neměli žádný problém. Vivian mi řekla, že je to skvělá čtvrť a že svoje sousedy zbožňuje.“

Brian si povzdechl. „Určitě je to výborné místo pro Vivian i její táty, Ello, ale ty jsi jiný případ.“

„Jak to myslíš?“

Brian si promnul obličej, pak se ke mně natáhl a dotkl se mé tváře. Přitáhl si mě k sobě a zmučeně se pousmál. „Řekl jsem ti, že chodit se mnou má svoji cenu. Média brzy zjistí, že ses přestěhovala a kam. U Vivian nebudeš mít žádné soukromí. Všude tě budou pronásledovat novináři, fanoušci i turisti.“

„Ale no tak, za chvíli je přestaneme zajímat. Tak hrozné to nebude.“

Brian mě vzal za ruku a položil si obě naše ruce do klína. Můj úsměv však neopětoval. „Ty to nechápeš. Takový zájem jako o mě jen tak neopadne. Celý rok mě pronásledovali posedlí fanoušci. Dělali mi spoustu problémů. Několikrát jsem musel požádat o zákaz přiblížení. Spousta lidí se mi pokusila vloupat do domu. Proto jsem se přestěhoval někam, kde je zabezpečení špičkové.“

„Páni. Tobě se vážně lidi vloupali do domu?“

Brian se zachmuřil. „Sláva přináší i nepříjemnosti, Ello. Fanoušci nevidí v celebritách skutečné lidi. Nerespektují tvoje soukromí ani osobní prostor. Nechci, aby ses s tím musela potýkat i ty.“

Začala jsem uvažovat, jestli je bydlení u Vivian vážně dobrý nápad. Opřela jsem se a zadívala se čelním oknem na bránu otcova domu. Vždycky jsem si myslela, že mít dům s bránou je známka snobství, způsob, jakým si bohatí dokazují svoji důležitost. Nikdy mě ale nenapadlo, že by někteří z nich potřebovali brány kvůli zajištění bezpečí. Nebo soukromí.

Jenže sestěhovat se s Brianem? To by znamenalo obrovský závazek. Jo, řekl, že na to můžeme jít jako obyčejní spolubydlící, ale opravdu by to šlo? Tím jsem si nebyla jistá. A na vztah, kdy bych se svým přítelem bydlela, jsem zatím nebyla připravená. Ani zdaleka.

„Chápu tě a myslím, že je to od tebe opravdu ohleduplné. Děkuju, že si o mě děláš starosti, ale nemyslím, že je potřeba, abych se k tobě nastěhovala.“

Když se Brian zamračil, rychle jsem pokračovala, aby se se mnou nezačal dohadovat. „Celé to šílenství vypuklo jen kvůli tomu cirkusu, co jsme rozjeli kolem Cindera a Elly. Určitě to brzo utichne. Do Nového roku už po nás pes neštěkne.“

Brian se na mě pátravě zadíval. Viděla jsem v jeho pohledu zklamání a snažila se nenechat se tím zviklat. Nemohla jsem jeho nabídku přijmout. Ne když mě z toho chytala taková úzkost. Pokusila jsem se před ním skrýt, jak panikařím. Milovala jsem ho, ale představa, že bych se k němu nastěhovala, mě děsila. A možná právě to na tom bylo to děsivé. Dělo se toho příliš a moc rychle.

Brian to nakonec vzdal, stáhl okénko a zadal bezpečnostní kód brány. Zelené světélko se rozzářilo, právě když se zpoza stromů vynořila tmavá postava.

Brian tomu muži samozřejmě nic neřekl. Vždycky mi radil, ať si jich nevšímám, mně to ale moc dobře nešlo.

„To jako fakt?“ ozvala jsem se a natáhla jsem se přes Briana, abych se na muže zamračila. Nepřestával nás fotit, blesk jeho foťáku mě oslepoval. „Copak nemáte nic lepšího na práci než v jednu v noci slídit u mého domu a doufat, že nás vyfotíte?“

„Ello, akorát marníš čas.“ Brian zněl unaveně a já jsem věděla, že pozdní hodina za to nemůže.

Toho muže venku jsem neviděla, ale dovedla jsem si představit jeho úlisný úsměv, když se zasmál a odpověděl: „Děláš si srandu? Brian Oliver veze svoji holku domů ještě před večerkou? Tohle půjde na titulní stránku. Vyděláš mi pořádný balík, holčičko.“

Chlapova blahosklonnost mě štvala tak moc, až jsem byla v pokušení vyskočit z auta a rozmlátit mu foťák. „Tu večerku jsem si vyhlásila sama, díky moc.“

„Ello…“

„Táta se o mě bojí, takže dokud bydlím pod jeho střechou, chci být doma v rozumnou dobu.“

„Ello…“

„A nejsem malá holka.“

No tak jo, tak mě možná poznámka toho chlapa naštvala. Sice jsem už získala veškerá svá zákonná práva, ale mrzelo mě, že jsem o ně na rok přišla. A ještě víc mě štvalo, že o tom ví celý svět.

Ten večer, kdy mě Brian odvezl po premiéře Druidského prince domů, nás sledovalo několik zvlášť vynalézavých novinářů a odhalili moji totožnost. Už několik hodin nato se v novinách objevily články o mojí autonehodě, mých zraněních, ztrátě matky a nevyrovnaném duševním stavu. Zveřejnili i to, že jsem se kvůli pokusu o sebevraždu ocitla v poručnictví svého otce.

Brian vytáhl okénko a projel bránou, jen se pohledem do zpětného zrcátka ujistil, že paparazzi zůstal mimo soukromý pozemek. Opřela jsem si hlavu o sedadlo a zasténala jsem. „Ten chlap se schválně choval jako vůl, aby nás rozčílil. Štve mě, že mu to vyšlo.“

Brian mi stiskl ruku. „Na to, aby se je člověk naučil ignorovat, je potřeba praxe.“

„Já vím. Jen je to trapné. Vždyť má ten chlap pravdu. Vracím se domů před večerkou.“

„To ano. Ale ty máš taky pravdu. Děláš to z úcty k otci, a to je obdivuhodné.“

„Jo, no, pochybuju, že zrovna tohle napíšou do titulku.“

„Komu záleží na titulku? Ty víš, jak to je. Já vím, jak to je. Tvůj táta ví, jak to je.“

Nešťastně jsem si povzdechla, snažila jsem se ze sebe dostat vztek. Raněná tu byla jen moje hrdost a ta mě bude bolet, jen když to dovolím.

„Máš pravdu. Omlouvám se. Musím si na to zvyknout.“

Brian se na mě omluvně usmál. „Už jsem ti řekl, jak jsem vděčný, že ses rozhodla to kvůli mně vytrpět?“

Suše jsem se pousmála. „Jako bys mi v tom snad dal na výběr. Víš, co by se stalo, kdyby si osobní Popelka Briana Olivera nepřišla pro svůj skleněný střevíček, nebo teda v našem případě pro rukavice a podepsanou knihu?“

„Jo, bylo to ode mě trochu vychytralé.“ Uchechtl se. „Ale nemrzí mě to. Žít bez tebe nepřicházelo v úvahu, takže jsem se musel postarat, aby to vyšlo.“

Odfrkla jsem si a poté, co jsem zkontrolovala, že je brána opravdu zavřená, jsem otevřela dveře. Brian vystoupil a obešel vůz, aby mi pomohl vstát. Odmítla jsem to. „To je dobrý, zvládnu to.“

„Ello –“

„Klidně si mysli, že jsem domýšlivá, ale na jednu noc mám ego pošramocené až až. Chci aspoň vstát sama.“

Ustoupil. Moje odmítnutí ho neurazilo. Na to mě znal až moc dobře. Usmál se a potřásl hlavou, zatímco jsem se pomalu zvedala z auta. „Tvrdohlavá ženská.“

„A to je dobře, protože jinak bys mi teď pomáhal přesedat do invalidního vozíku.“

„Já vím.“ Brian za mnou jako slušně vychovaný mladý muž zavřel dveře auta a doprovodil mě k domu. „Líbí se mi, jak jsi na sebe tvrdá, abys zesílila. Taky to ale zraňuje moje mužské ego, když mi nechceš dovolit, abych zachraňoval svoji dámu v nesnázích.“

Dobíral si mě, přesto mi srdce maličko změklo. „Už jsi mě zachránil víc než dost,“ ujistila jsem ho, když jsme došli na zápraží. „Jsi můj rytíř v lesklé zbroji. Doslova můj princ Cinder.“

Brian se pobaveně pousmál a ustoupil, aby se mi poklonil. Neměla jsem nejmenších pochyb, že to bylo přesně dle starodávné etikety – musel se to naučit pro roli milovaného druidského prince. „Má paní,“ oslovil mě, když se sehnul a políbil mi ruku. „Ctnostná kněžko, přeji ti dobré noci.“

Zahihňala jsem se, nemohla jsem si pomoct. Líbilo se mi, když z něj na povrch vyplul jeho vnitřní nadšenec do fantasy. Sice působil jako blbeček, ale byl to můj blbeček. Oplatila jsem mu to pukrletem, jak jen mi to moje tělo dovolilo. „Tobě též, Tvoje Výsosti.“

Brian pustil mou ruku, objal mě kolem pasu a přitáhl si mě k sobě. „Kašlu na starosvětské způsoby. Když už se ke mně nechceš nastěhovat, aspoň mě polib, ať mám na čem přežít naše odloučení.“

Se smíchem jsem ho objala kolem krku. „Jak bych mohla odepřít princi jeho přání?“

„Jako mocná a tajuplná kněžka jsi jediná, kdo mi smí cokoli odepřít, ale nedoporučoval bych to. Bývám docela podrážděný, když nedostanu, co chci.“

„Hmm, to proto, že jsi celebrita. A pořádně rozmazlená, abys věděl.“

Brian se uchechtl a přitiskl si mě k sobě ještě o něco pevněji. Pohladil mě po zádech, jako by si mě snažil zapamatovat, než mě pustil. „Ano,“ souhlasil bez ostychu. „Jsem rozmazlený. A sebestředný. A chamtivý. Obávám se, že ze mě bude hodně náročný přítel. Určitě se na to cítíš?“

Předstírala jsem, že nad tím uvažuju. „Bude to těžké, ale máš ferrari, takže…“

„Aha, takže mě miluješ kvůli mému autu.“

S úsměvem jsem se ohlédla k tomu elegantnímu italskému sporťáku, kterému dal Brian jméno Milášek. Bylo to snobské auto, ale musela jsem přiznat, že jezdit v něm byla zábava. „Jo, jenom kvůli němu.“

„Konečně vyšla pravda najevo.“ Brian potřásl hlavou a pak se na mě podíval se zvláštním výrazem v očích. „Řekni mi to znovu.“

Teď už jsem věděla, co ten výraz znamená. Lásku. Čistou a prostou. Ten muž, který stál přede mnou a objímal mě, byl do mě po uši zamilovaný. Jak se mi jen mohlo tolik poštěstit?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1

2