Pro Patti, Evana, Jess a Sama

Born to Run

Copyright © Bruce Springsteen, 2016

All rights reserved, including the right to reproduce this book or

portions thereof in any form whatsoever. For information address

Simon & Schuster Subsidiary Rights Department,

1230 Avenue of the Americas, New York, NY 10020.

Translation © Rani Tolimat, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-349-9

Předmluva

JSEM Z MALOMĚSTA U MOŘE, kde skoro na všem najdete trochu falše. A na mně jakbysmet. Když mi bylo dvacet, vůbec jsem nebyl blázen do rychlých auťáků – místo toho jsem na ulicích Asbury Parku vyhrával na kytaru. Už tehdy jsem patřil k těm, co malují vzdušné zámky ve jménu pravdy – k umělcům, těm s malým „u“. V ruce jsem ale držel čtyři esa. Byl jsem mladý, měl jsem skoro deset let tvrdě vydřených zkušeností s hraním po barech, měl jsem dobrou kapelu z místních muzikantů, se kterými mi to sedlo na pódiu, a taky jsem měl lidem co říct.

Tahle knížka v tom vyprávění pokračuje a zároveň pátrá po tom, kde má ten příběh vlastně začátek. Vyprávím tu hlavně o těch svých zážitcích, které mě a moje hraní nějak formovaly. Každou chvíli mě zastavují fanoušci na ulici a ptají se: „Jak to děláš?“ Tak jim na to zkusím odpovědět – a taky vysvětlit, proč to vlastně dělám, což je asi ještě důležitější.

Rocková krabička poslední záchrany

Geny, talent, studium hudebního řemesla, oddanost estetickým ideálům a pilná práce na jejich dosažení a taky ničím nezakrytá touha po… po čem vlastně? Po slávě? Lásce? Obdivu? Pozornosti? Nebo po holkách a sexu? Po tom všem, a samozřejmě ještě po nějakém tom dolaru. Když se tohle smíchá dohromady, protřepe a zapálí, tak to bouchne – a ten plamen pak už nikdo neuhasí až do rána bílého.

Všechno tohle člověku přijde ohromně vhod, když stojí před davem nadšených fanoušků, kteří se jen třesou na ta slibovaná kouzla. Může jich být osmdesát nebo taky osmdesát tisíc, to je úplně jedno. Nemůžou se dočkat, až jim předvedete, co jste si připravili jen a jen pro ně – něco, o čem dosud jen slýchali vyprávět.

A já se chystám předvést živoucí důkaz, že my, tahle záhadná sorta lidí, opravdu existujeme. To je můj kouzelnický trik. A jako všechny dobré triky si žádá především pečlivou přípravu. Jdeme na to…

Kniha první

GROWIN’ UP

1/

Naše ulice

Je mi deset a v zašlém chodníku u nás na Randolph Street znám každou prasklinu, vypouklinu a výmol. Tady se ze mě vždycky odpoledne stává Hannibal při přechodu Alp, vojáci pod zuřivou nepřátelskou palbou v horách nebo některý z mých nesčetných kovbojských hrdinů na skalnatých stezkách Sierry Nevady. Ležím na břiše na dlažbě, dívám se na maličká mraveniště, která se jako miniaturní sopky zvedají na hranici betonu a hlíny, a můj svět se rozkládá do nekonečna – nebo aspoň k domu na vedlejším rohu Lincolnovy a Randolphovy ulice, kde bydlí Peter McDermott.

Po těchhle ulicích mě vozili v kočárku, tady jsem se učil chodit, tady mě děda učil jezdit na kole, tady jsem zažil první rvačky i útěky z nich. Poznal jsem, jak skvělé a důležité může být opravdové kamarádství, a později jsem cítil, jak se ve mně probouzejí erotické touhy. A dávno před nástupem klimatizací jsem sledoval, jak se po večerech sousedé scházejí na zápražích před domovními dveřmi, povídají si a schovávají se ve stínu před letním vedrem.

Při velkolepém kuželkovém turnaji jsem tu bušil o pečlivě tvarovaný obrubník prvním ze svých mnoha gumových hopíků. Když sněžné pluhy v noci navršily na chodníky mohutné hromady špinavého sněhu, zdolával jsem je až na samý vrchol coby newjerseyský Edmund Hillary. Se sestrou jsme chodívali ke kostelu na rohu a nakukovali jsme škvírami v jeho masivních dřevěných dveřích, za nimiž se odehrávaly nesčetné křtiny, svatby a pohřby. Jindy jsem zase cupital v patách svému šviháckému, nedbale elegantnímu dědečkovi, který klopýtavě obcházel nejbližší blok domů. Nehybnou levou ruku si přidržoval u hrudníku, procházka byla součástí „cvičení“ po záchvatu mrtvice, z nějž se nikdy úplně nezotavil.

Na naší přední zahrádce, necelý půlmetr od zápraží, stojí největší strom ve městě, obří červený buk. Tyčí se nad naším domem tak majestátně, že by stačil jediný dobře mířený blesk a všichni bychom byli v pánu, jako slimáci rozdrcení mocným Božím malíčkem. Za nočních bouřek, když burácejí hromy a blesky barví stěny naší rodinné ložnice do kobaltové modři, sleduji, jak se větve buku ve větru a v bílých záblescích kývou a ožívají. Ležím, nemůžu spát a dělám si o svého obřího kamaráda starosti. Když svítí slunce, mění se kořeny buku v pevnost mých armád, ve stáje mých koní a v můj druhý domov. Mám tu čest být prvním klukem z ulice, který vylezl až do nejvyšších větví. Tady se můžu schovat před vším, co se děje pode mnou. Ve větvích trávím celé hodiny, občas zaslechnu hlasy kamarádů z chodníku, jak se snaží vykoumat, kudy jsem tam nahoru vylezl. Jindy s kamarády sedáváme za vleklých letních nocí pod mohutnou korunou společně, jako kavalérie za soumraku, a čekáme, až místní zmrzlinář zazvoní na svůj zvonek a bude čas jít si lehnout. Babička mě volá domů, čímž celý ten dlouhý den končí. Vcházím na zápraží, okna nám září do soumraku, otevírám těžké vchodové dveře a ony se za mnou samy zavírají. Pak ještě zhruba hodinku sedíme před petrolejovým sporákem, děda ve svém obřím křesle, a díváme se na maličkou černobílou televizi, která osvětluje místnost a vrhá stíny na stěny a na strop. A pak už je čas jít spát v té největší a nejsmutnější svatyni, jakou za celý život poznám, totiž v babiččině a dědově domku.

Se mnou tu bydlí o rok mladší sestra Virginia, rodiče Adele a Douglas Springsteenovi, děda Fred s babičkou Alicí a taky můj pes Saddle. Kolem dokola nás obklopuje katolická církev – fara, klášter jeptišek, kostel svaté Růženy Limské i základní škola, to všechno je coby kamenem přes trávník dohodil.

Bůh se nad námi tyčí v nebi, ale tady žije mezi lidmi – popravdě řečeno mezi pěknými magory. Naší širší rodině patří pět domů kolem rohu ulice, červený cihlový kostel obklopují z obou stran. Ve čtyřech z nich bydlí staré irské rodiny, ve kterých jsem vyrůstal – McNicholasovi, O’Haganovi a Farrellovi. Na druhé straně ulice mají pak baštu Italové, ti mi pořádně zpestřovali dětství. Sorrentinovi a Zerilliovi pocházejí původně ze Sorrenta, přes Ellis Island se pak dostali do Brooklynu. Právě tady bydlí má babička z matčiny strany Adelina Rosa Zerilliová, maminčina starší sestra Dora, její manžel Warren (pochopitelně Ir) a jejich dcera, má starší sestřenice Margaret. Margaret a bratranec Frank tancují závodně jitterbug, jezdí po soutěžích po celém pobřeží New Jersey a vozí domů spoustu medailí.

Ne že by se rodiny neměly navzájem rády, ale moc se nestýkají. Přece jen je to přes ulici.

Dům, kde s dědou a babičkou bydlím, patří prababičce McNicholasové, říká se jí Nana. Je to babiččina maminka, sama bydlí na stejné ulici o pár domů dál a je pořád pěkně čiperná. U nás v obýváku se prý sloužila vůbec první mše ve městě a taky se tu odehrával první pohřeb. Pořád nás tu hlídá pohled mé tetičky Virginie, tatínkovy starší sestry. Když jí bylo pět, zabil ji náklaďák – srazil ji, když jela na tříkolce kolem benzínky na rohu. Její fotka se vznáší v pokoji a naplňuje ho přízračnou atmosférou. Když se rodina sejde, je Virginie a její nešťastný osud všem hned na očích.

Je to oficiální portrét malé holky ve staromódních bílých lněných šatičkách, vyvedený v různých odstínech béžové a hnědé. Zdánlivě nevinný pohled ve skutečnosti – když víme, co se jí stalo – říká: „Dávej na sebe pozor! Svět je nebezpečné a kruté místo. Jedeš si v klidu na tříkolce a najednou tě z ní něco shodí do černé nicoty. A nikomu nebudeš chybět, jen pár ubohým, zmateným a nešťastným duším.“ Její maminka, moje babička, to slyšela úplně jasně. Po dceřině smrti strávila dva roky v posteli. Tátu, zanedbávaného a trpícího křivicí, od sebe tehdy na čas úplně odehnala, poslala ho na okraj města k jiným příbuzným.

Čas šel dál. Táta v šestnácti nechal školy a začal pracovat jako poslíček v textilce Karagheusian. Tahle velká továrna tehdy stála po obou stranách Center Street ve čtvrti zvané Texas, od rána do večera tu bušila a hlučela spousta strojů. V osmnácti šel do války, vyplul z New Yorku na lodi Queen Mary. Jako řidič náklaďáku sloužil v bitvě v Ardenách, viděl ze světa to málo, co mu osud dopřál, a pak se vrátil domů. Hrával výborně kulečník, vydělával si tím. Seznámili se s mámou, zamiloval se do ní a slíbil, že když si ho vezme, najde si pořádnou práci (měla to brát jako varování). Nastoupil na pás do automobilky Ford v Edisonu, kde dělal už jeho bratranec David Cashion zvaný Dim, a pak jsem se narodil já.

Pro babičku jsem byl prvorozené dítě jejího jediného syna a zároveň první dítě, které se v rodině narodilo od smrti její dcery. Moje narození jí tedy vrátilo do života smysl. A ona se na mě úplně upnula. Skálopevně si usmyslela, že mě bude za každou cenu chránit před světem i před rodinou. Jenže její slepá a soustředěná oddanost bohužel vedla k tomu, že se rozhádala s mým tátou a v celé rodině zavládl zmatek. Všem nám to ublížilo.

Když prší, je všude cítit vůni vlhkého lógru, kterou sem vítr nese z továrny Nescafé na východním okraji města. Kávu nemám rád, ale tu vůni ano. Člověka to uklidňuje, celé město naráz zažívá tentýž pocit. Továrna je dobrá věc, stejně jako ta rachotící textilka – dává lidem práci, je z ní cítit energie našeho města. Lidé tu žijí své životy, trápí je starosti, užívají si drobné radosti, hrají baseball, umírají, milují se, mají děti, za jarních nocí se opíjejí a dělají první poslední, aby zastavili běsy, kteří se pokoušejí všechno zničit – nás, naše domovy, rodiny i město.

A my tady žijeme ve stínu kostelní věže, tam, kde se potkává vysoké a nízké, blaženě se vyhříváme na výsluní Boží milosti v tomhle městě, které vás pobaví i vyždímá, kde to v ulicích vře a černá ovce to nemá jednoduché, kde se daří lásce i strachu, kde to s vámi zkrátka pěkně zamává. Vítejte ve Freeholdu v New Jersey.

Obřad může začít.

2/

Doma

Je čtvrtek večer, takže vyrážíme na odpadky. Jsme v plné polní, akce může začít. Tlačíme se v dědečkově sedanu ze čtyřicátých let a chystáme se pořádně probrat hromady vyhozených věcí, které se vrší na chodnících v okolí. První zastávka je na Brinckerhoff Avenue, ulici boháčů, takže je z čeho vybírat. Bereme rádia, na stavu nezáleží. Vyhrabeme je z odpadků, hodíme je do kufru a vezeme je domů „do dílny“, tedy do dědovy nevytápěné dřevěné kukaně velikosti dva krát dva metry, kterou si postavil v koutě domku. Tam se dějí v zimě v létě zázraky. Sedávám vedle něj, všude kolem dráty, kabely a izolace, a dívám se, jak se činí. Šroubuje, navíjí a letuje kabely a kontakty a oba čekáme na tentýž magický okamžik, kdy mrtvé a vyhozené rádio začne dýchat, z reproduktoru se ozve šum, elektronky se rozsvítí. V tu chvíli je jasné, že jsme rádiu zachránili život.

Na dědečkově ponku dochází ke skutečnému, hmatatelnému znovuzrození. Ticho ustupuje vzdáleným nezřetelným hlasům nedělních kazatelů, mumlajícím pouličním prodavačům, swingovým bigbandům, prvním rock’n’rollovým peckám a rozhlasovým seriálům. Takhle zní svět, takhle se k nám pokouší dostat do městečka, proniká dokonce i do neprodyšně uzavřeného soukromého vesmíru na Randolph Street 87. Zázračně oživlé rádio se prodá za pět dolarů do nádenických táborů, které v létě jako každý rok vyrostou na polích na okraji města. Přijde „pan Rádio“. Tak dědovi říkají nádeníci, většinou černoši z Jihu. K nám na venkov do Monmouth County přijíždějí autobusem každý rok, najde se tu pro ně práce na poli. Děda je po mrtvici, takže ho tou vyprahlou krajinou po prašných polních cestách vozí k chatrčím na konci maminka. On tu pak obchoduje s „těmi čmoudy“ v těch jejich „opičárnách“. Jednou jsem jel s nimi a byl jsem strachy bez sebe – už byla skoro tma a všude kolem ty ošlehané a utrápené černé obličeje. Po rasové stránce to ve Freeholdu nikdy nebylo ideální a za deset let to vyvrcholí pouličními bouřemi a střelbou, teď je ale jen trochu dusno, jinak klid. Coby vnuk „pana Rádia“ mám právo na ochranu, všem je jasné, že má celá naše rodina co dělat, aby vyšla.

Žili jsme na hraně chudoby, ačkoli mě to tehdy vůbec nenapadlo. To základní, tedy oblečení, jídlo a postel, se vždycky našlo. Někteří bílí i černí kamarádi na tom byli hůř. Oba rodiče měli práci, matka dělala sekretářku v právnické kanceláři, otec pracoval ve Fordu. Náš dům byl starý a sešlý tak, že to po čase začalo být znát na první pohled. K vytápění sloužil jen petrolejový sporák v obýváku, nic jiného jsme neměli. Nahoře v patře, kde celá rodina spala, bylo v zimě takové chladno, že šla ráno člověku od pusy pára. Jednu z nejstarších vzpomínek mám na dědu, jak stojí u sporáku, leje do nádržky petrolej a ten smrdí po celém domě. Vařili jsme na kamnech na uhlí v kuchyni. Jako dítě jsem vždycky stříkal vodu ze stříkací pistole na rozpálenou plotnu a sledoval, jak z ní stoupá pára. Popel jsme sypali na hromadu za domem, říkali jsme tomu „popelová hora“. Každý den jsem si tam chodil hrát a vracel se domů celý zamazaný. Měli jsme taky malou ledničku a jednu z prvních televizí ve městě. Kdysi, ještě než jsem se narodil, měl děda obchod s elektrospotřebiči, jmenoval se Springsteen Brothers Electrical Shop. Takže když přišly první televize, hned jsme si jednu pořídili. Maminka mi vyprávěla, jak k nám chodili sousedi z celého okolí a prohlíželi si ten nový zázrak, ve kterém byli k vidění Milton Berle, Kate Smithová a hitparáda Your Hit Parade. Nebo wrestlingové zápasy, třeba Bruno Sammartino versus Haystacks Calhoun. Když mi bylo šest, uměl jsem největší hit Kate Smithové When the Moon Comes Over the Mountain nazpaměť.

Díky prvorozenství a dalším okolnostem jsem byl v domácnosti za krále, vládce i mesiáše, to vše dohromady. Byl jsem první babiččino vnouče a tak se na mě upnula náhradou za zemřelou tetu Virginii. Mohl jsem si dovolit úplně všechno. Pro malého kluka to byla svoboda jako hrom a já si jí užíval, co to šlo. Už někdy v pěti v šesti letech jsem chodil spát ve tři ráno a vstával ve tři odpoledne. Na televizi jsem se díval, dokud neskončilo vysílání a já nezůstal sám zírat na monoskop. Jedl jsem, kdy jsem chtěl a co jsem chtěl. S rodiči jsme fungovali jako vzdálení příbuzní a máma, jak byla zmatená a nechtěla dělat problémy, mě naplno svěřila babičce. Stal se ze mě takový bojácný malý tyran – dospěl jsem k názoru, že se mě žádná pravidla netýkají, tedy aspoň dokud nepřišel domů táta. Pak se ujal vlády ve svém soukromém království v kuchyni, monarcha svržený prvorozeným synem v režii své vlastní matky. Jenže mě moje vlastní výstřednost a moc, kterou jsem už jako dítě získal, přiváděla spíš do rozpaků a styděl jsem se za ni, stejně jako za tu trosku, ve které jsme bydleli. Moc dobře jsem chápal, že to v normálním světě chodí jinak, však mi taky kluci z okolí dávali kvůli mé zpovykanosti co proto. Byl jsem rád, že si to všechno můžu dovolit, ale bylo mi jasné, že je na tom něco špatně.

Když jsem začal chodit do školy a musel jsem se tudíž přizpůsobit pevnému rozvrhu, strašlivě mě to vnitřně štvalo a vydrželo mi to prakticky celá školní léta. Mámě bylo jasné, že jsme to měli řešit dávno, a musí se jí nechat, že se mě pokusila srovnat do latě. Přestěhovala nás od babičky do maličkého domku, takové nudle na Institute Street 39½. Nebyla tam teplá voda, měli jsme jen čtyři malé místnosti, babička s dědou bydleli jen o čtyři ulice dál. Na Institute Street se máma pokusila zavést normální režim. Jenže už bylo pozdě. Pro mě to znamenalo přesun na úplně jinou planetu. Dusil jsem se vzteky a utíkal k babičce a dědovi, kdykoli to šlo. Tam jsem byl doma a bral jsem je jako rodiče. Nikdo by mě od nich nedostal.

V jejich domě už se dala používat jenom jedna místnost – obývák. Zbytek domu byl opuštěný a prázdný a pomalu se rozpadal. Ještě tak fungovala koupelna, ovšem bez vany, jen se záchodem. Byla tam zima a příšerně tam táhlo. Děda s babičkou tím pádem víceméně přestali řešit hygienu a moc se o sebe nestarali, což se mi začalo dost hnusit. Vzpomínám na babiččino zašlé, čerstvě vyprané spodní prádlo, jak viselo na šňůře za domem. Děsilo mě to a bylo mi z toho trapně. Pro mě to byl symbol naprosto nevhodné intimity – fyzické i emocionální – kvůli které pro mě byla domácnost dědy a babičky tak matoucí a zároveň přitažlivá. Pořád jsem je ale oba měl hrozně rád a ten dům jakbysmet. S babičkou jsme spávali na rozvrzaném gauči, ze kterého lezla péra, děda měl malou postel na druhé straně pokoje. To bylo všechno. A přesto jsem tam zažíval dokonalou dětskou svobodu bez hranic. Tam jsem byl doma, v bezpečí, tam mě měli rádi. Potřeboval jsem tenhle domov.

A drsná, hypnotická síla té polorozpadlé barabizny a jejích obyvatel na mě funguje dodnes. Pořád se mi o ní zdá, pořád se tam ve snech vracím a toužím po tom i ve skutečnosti. Tam jsem se cítil naprosto bezpečně, tam mi dovolili všechno a tam jsem taky zažil strašlivou, nezapomenutelnou, ničím neomezenou lásku. Nechala ve mně hlubokou ránu, ale zároveň přispěla k tomu, jaký jsem. Ta rána spočívala v tom, že pro sebe od té doby neustále musím vytvářet nějaké hranice, abych byl schopný žít normálním způsobem ve vztazích s ostatními. Zároveň si celý život hledám místo, kam bych takovýmhle způsobem patřil a cítil se tam doma. A tohle puzení je tak silné, že mě žene dopředu i v muzice. Prostě jsem se celý život zoufale snažil znovu vybudovat ten chrám, tu bezpečnou svatyni, a místo cihel jsem měl jenom vzpomínky a touhu.

Pro babiččinu lásku jsem poslal k vodě rodiče, sestru a v podstatě celý okolní svět. A pak udeřila realita. Děda s babičkou onemocněli. Celá rodina se opět sestěhovala dohromady do dalšího maličkého domku na South Street 68. Zanedlouho se narodila mladší sestra Pam, děda umřel a babičku pomalu zmáhala rakovina. Můj dům, dvorek, strom, bahno na zemi a hlína, prostě celá moje svatyně byla odsouzená k zániku. Pozemek se prodal a udělali z něj parkoviště pro návštěvníky katolického kostela Svaté Růženy Limské.

3/

V kostele

Na kolech jsme často dělali okruh kolem kostela a fary a zase zpátky podél klášterní zdi, přes krásně udržovanou břidlicovou příjezdovou cestu pro jeptišky. Na hrbolaté břidlici se otřásala řídítka a nám z toho rytmicky vibrovaly ruce, což byla zábava, takže jsme tudy jezdili pořád dokola. Hezky nám tak ubíhalo ospalé odpoledne – proháněli jsme se sem a tam kolem Svaté Růženy, z oken kláštera na nás syčely řádové sestry, ať koukáme mazat, a občas jsme museli uhýbat toulavým kočkám, co se procházely mezi kostelem a naším domem. Děda už toho v té době neměl moc na práci a trpělivě ty kočky lákal k sobě na dvorek. Od něj se nechaly hladit i ty nejvzteklejší, které k sobě jinak žádného člověka jen tak nepustily. Občas to ovšem skončilo špatně. Jednou večer přišel domů a na ruce měl snad třiceticentimetrový krvavý škrábanec – jedno z koťat nemělo zjevně na mazlení náladu.

Kočky vandrovaly od nás do kostela a zpátky úplně stejně jako my, když jsme chodili do školy, na mši a zase do školy – církev pro nás byla každodenní součástí života. Kněží a jeptišky jsme napřed vnímali jen jako milé tváře, které nám nakukovaly do kočárků, samý úsměv a příjemný příslib tajemna. Jenže ve škole mě čekalo seznámení s temnějšími stránkami náboženství. Kadidlo, ukřižované postavy, dogmata nemilosrdně biflovaná nazpaměť, křížové cesty (do školy), muži a ženy v černých hábitech, zpovědnice s těžkými závěsy a pootevřeným okénkem, tvář kněze zpola utopená ve stínu, výčet činů, které odporovaly pravidlům. Kolik hodin jsem tehdy strávil vymýšlením hříchů, ještě snesitelných na to, abych se k nim přiznal! Musely být dost závažné, aby se jim dalo věřit, ale zase ne vyloženě hrozné (člověk tušil, že to nejlepší ho ještě čeká). Kolik hříchů se dá asi spáchat na základce? Každodenní a neustávající svatouškovství Svaté Růženy Limské mě nakonec otrávilo natolik, že jsem z tohohle prostředí chtěl už jen vypadnout, a to hned. Jenže kam? To není jen tak. Přece tady žiju. My všichni tady žijeme. Celá moje smečka. Ztroskotali jsme na tomhle pustém ostrově, nezbývá nám než se dělit o společný člun. O člun, o kterém jsem se v katechismu učil, že navěky pluje po mořských vlnách. Smrt a poslední soud, to jsou jen kratochvíle pro prosťáčky na palubě – ve skutečnosti loď cestuje z jednoho metafyzického prostoru do druhého, unášená svatým zmatením.

Řešení? Začínám si budovat svůj vlastní jiný svět. Svět dětské pasivní rezistence, soukromou obrannou hráz proti „systému“. Základem je odmítnutí světa, ve kterém mě nikdo neuznává tak, jak mě uznávala babička a jak se vidím sám – jako ztraceného krále v nuceném každodenním vyhnanství daleko od královského paláce. Tedy od babiččina domu, samozřejmě. Pro tu chátru kolem jsem jen další rozmazlené dítě, které se odmítá přizpůsobit tomu, čemu se musí přizpůsobit každý, oné posvátné říši jediné pravé reality. Tomu, „jak se věci opravdu mají“. Jenže já nemám ani ponětí o tom, jak se věci opravdu mají, a je mi to úplně jedno. Pocházím z úplně jiné říše, kde se věci mají tak, jak chci já. A ta moje říše leží pár kroků odsud, na stejné ulici. Tak fajn, kašlem na to, jdeme domů.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kniha první

1/

2/

3/

Kniha druhá

Kniha třetí