Rebekah Crane

THE ODDS OF LOVING GROVER CLEVELAND

Copyright © 2016 by Rebekah Crane

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration

with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © 2018 by Mária Stanková Cover design by Adil Dara

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5974-4

Kylovi, ktorý pozná všetky moje úlety a napriek tomu ma miluje.

Drahí táborníci,

víta vás letný tábor Padova, v ktorom budete bádať, zažijete dobrodružstvo a objavíte sami seba. Pomôžeme vám osobnostne rásť a liečiť sa. Preto sa, milí táborníci, naši skúsení vychovávatelia sústredia na šesť dôležitých základných vlastností, lebo bez nich sme stratení.

Počas budúcich piatich týždňov sa zamyslite nad tým, akí ste… a akí by ste chceli byť.

Tím tábora

POZNAŤ SÁM SEBA

Prvá kapitola

Mami, oci,

toto vám vraj musím napísať. Tábor je v pohode. Čoskoro sa uvidíme.

Z.

P. S.: Aj ja som v pohode… Aj keď sa vám to možno nezdá.

Dvere na chate sa zamkýnajú zvnútra jediným dostupným kľúčom. S taškou na pleci zízam na tú striebristú vec, akoby mala ku mne prehovoriť. Toto isto nie je legálne.

„Z bezpečnostných dôvodov sa na noc zamykáme. A v chatke s vami spím ja,“ oznámi Madison a potiahne za kľúčik, ktorý jej visí na krku. Dotkne sa mojej ruky. Jej fuksiové dokonale nalakované nechty sa mi odtláčajú do kože.

„Mám sa tu niečoho báť?“ spýtam sa.

Madison neodpovie priamo. Uškrnie sa a zamyslene nakloní hlavu. Pritom si skúma končeky zapletených dlhých hnedých vlasov.

„Je to pre medvede.“ Odtrhne si rozštiepený konček.

„Pochybujem, že tu nejaké sú.“

„Okolité lesy sú plné vecí, ktorých existenciu si ľudia nepripúšťajú. No neboj sa, preto som tu ja.“ Znovu sa ma dotkne.

Madison má oblečené tmavozelené tričko s logom tábora na prsiach a kaki šortky. Jej žiarivé nechty však neladia s týmto zálesáckym oblečením.

„Pamätám sa na svoj prvý tábor. Bola som taká nervózna,“ pokračuje Madison.

„Bola si tu?“

„Nie…“ Madison zmĺkne a uhladí si tričko. „V jazdeckom tábore v Kalifornii.“

Vyzerá ako dievča z bohatej rodiny, čo jazdí na koňoch a nosí ružové polokošele a biele šortky s veľrybami. Tie by sa k jej laku naozaj hodili.

„Nie som nervózna,“ poviem.

„Fajn.“ Madison sa usmeje. „Tak si zlož veci a o pol hodiny sa stretneme v Kruhu nádeje.“

„V Kruhu nádeje. Prečo práve tam?“ začudujem sa.

„Zander, ak nemáme nádej, nemáme nič. To je najlepšie miesto na začiatok.“ Dotkne sa mi ruky a ešte raz sa usmeje. Potom jej už len zasviští vrkoč okolo hlavy.

„To nie je odpoveď,“ zašomrem popod nos. Pred tvárou mi zabzučí komár, odoženiem ho, o pár sekúnd je však naspäť. Dvere, ktoré sa zamykajú a odomykajú zvnútra jediným kľúčom, musia byť v prípade požiaru nebezpečné. Mám pravdu. Toto je proti predpisom. Asi by som to mala nahlásiť. Potom by tábor zatvorili a musela by som ísť domov.

Hodím tašku na zem, až betónová dlážka zaduní. Okrem chladného betónu pod nohami je všetko v izbe drevené – postele, steny, šatníky. Posadím sa na posteľ a zúrivo si prehrabnem tmavé vlasy. Pár mi ich vypadne. Nedokážem sa tohto zlozvyku zbaviť, hoci mi preň rednú.

„Doriti,“ zašomrem.

Dvere sa rozletia a buchnú do drevenej steny.

Vo dverách stojí dievča v najmenšom bielom tielku a najkratších červených šortkách, aké som kedy videla.

„Samovrava nie je dobré znamenie,“ povie a ukazovákom si opíše kruh pri spánku.

Hodí svoju tašku na posteľ. Civiem na ňu a nemôžem si pomôcť, zrak mi padne na jej prsia. Kto si nedá podprsenku pod tenké biele tielko? Spod trička jej presvitá tmavá pokožka. A bradavky.

„Čo je?“ vyštekne.

Je štíhla, ale ako pred hospitalizáciou. Lepšie by ju vystihlo slovo vyziabnutá.

Hodí sa na posteľ a prekríži si dlhé nohy.

„Som Cassie,“ predstaví sa akoby mimochodom, ale ruku mi nepodá. „Viem. Je to meno ako pre tlsté baby.“ Nestihnem sa ani predstaviť, lebo Cassie už vyhadzuje celý obsah tašky na posteľ. Pozorujem ju, či nezbadám aj podprsenku, ale vidím len sexi ružové plavky, šortky a tielka rôznych farieb. Cassie vezme oblečenie do náruče. „Už si sa asi stretla s Madison.“ Napchá oblečenie do zásuvky, ani ho neposkladá či neroztriedi. Jednoducho ho tam nasúka. „Je to strašná krava.“

Cassie schmatne prázdnu tašku a prevráti ju hore dnom. Na posteľ sa vyrúti vodopád fľašiek s liekmi.

„Ako hovorím, títo vychovávatelia sú debili. Dokonca ani nekontrolujú vrecká.“ Otvorí jednu fľaštičku. „Nezízaj tak. Nepatrí sa to,“ povie.

„Prepáč,“ sklopím zrak.

„Žartujem. Všetci zízajú, najmä tu.“ Cassie ku mne natiahne ruku s dlaňou plnou liekov. „Na chudnutie. Chceš nejaké?“

Pokrútim hlavou. „Neznášam lieky.“

„Ako chceš. Radšej sa zrieknem cestovín v špinavej jedálni.“ Nafúkne líca a ukáže na mňa. Mimovoľne sa na seba pozriem. Chudá isto nie som, ale ani tučná. To by mama nikdy nedopustila.

Ponaťahujem si žlté tričko, aby ma tak tesne neobopínalo. „Rozumiem.“

Hodí si tabletky do úst a prehltne ich bez zapitia. „Tak prečo si tu?“ spýta sa.

„Čo?“

„Lebo si hluchá?“ Naoko sa zamračí a pomaly, hlasnejšie zopakuje každé slovo. „Prečo si tu?“

„Nie som hluchá.“

„Nehovor, ty krava. To je iný tábor.“

Odoženiem komára. Prečo som tu? Pri pohľade na spolubývajúcu je mi jasné, že sme absolútne rozdielne. Nie sme jedna krvná skupina. Rozpučím komára. „Som tu preto, lebo ma sem prihlásili rodičia.“

V chatke sa rozľahne Cassin hlasný rehot, až ma otrasie.

„Takže si jedna z nich.“

„Jedna z koho?“

„Debilných hlupákov a klamárov.“

Vypnem hruď. Dievča, ktoré namiesto raňajok hltá tabletky na chudnutie a ignoruje podprsenku, ma nazve klamárkou?

„Och, moja, vytočila som ťa?“ vysmieva sa mi Cassie.

„Kdeže,“ zamietnem.

„Nuž, nemôžem za to. Som manicko-depresívno-bipolárno-anorektická chudera. A niekedy mám pocit, že som chalan v dievčenskom tele.“ Vstane. „No aspoň som k tebe úprimná. Zapamätaj si, skutoční blázni nevedia, že sú blázni.“

Tabletky schová do tajného vrecka v taške a tú strčí pod posteľ. Pred odchodom skĺzne pohľadom na moju batožinu a moje meno na nej. „Zander? Tak sa voláš?“ Pokrúti hlavou. „Veru, totálny blázon. Zander, tak sa ešte sama so sebou porozprávaj.“

Cassie zmizne za dverami. Chvíľu zvažujem, že poviem Madison o liekoch, ktoré má skryté v taške, ale niečo mi našepkáva, že pohnevať si Cassie na nasledujúcich päť týždňov nie je dobrý nápad.

Nadýchnem sa ťažkého vzduchu a zabodnem zrak do dreveného stropu. Podpálila by to tu jediná zápalka – ak by si poradila s vlhkosťou. To by dokázalo, že Cassie má pravdu – som bláznivá.

A taká nesmiem byť. To by rodičov veľmi potešilo. A čo sa týka návratu domov, ďakujem, neprosím. Nie za týchto okolností.

Rodičia sa ma ani nepýtali, či sem chcem ísť. Len mi to pri večeri oznámili. Navíjala som špagety na vidličku a oni sa o mne rozprávali, akoby som tam ani nebola. Pravdupovediac, na druhý deň ma čakal ťažký test z francúzštiny, preto som v duchu časovala slovesá v passé composé.

J’ai mangé

Tu as mangé

Il a mangé

Nous avons mangé

Vous avez mangé

Ils ont mangé

„A presne preto musí ísť,“ sťažovala sa mama a naďalej ma ignorovala.

Časovať už viem. Na konci roka som dostala jednotku s hviezdičkou.

„Keď sa vrátiš, toto všetko bude len spomienka. Stane sa z teba iný človek,“ povedala mi večer pred odchodom, keď som so svojím frajerom sedela nad miskou čerstvej zeleniny s dipom. S Coopom som chodila dva roky. Vlastne sa volá Cooper. Nikdy som mu to síce nepovedala, ale podľa mňa sú obe verzie príšerné. Coop znie ako meno futbalistu, čo znásilňuje baby a pučí si pivné plechovky o hlavu. A keby som ho volala Cooper, akoby som kričala na psa.

Žula som mrkvu a pozerala na mamu. Chrúmanie sa mi v ušiach tak ozývalo, že prehlušilo všetko, čo povedali.

Dojedla som a zaviedla Coopa do svojej izby. Nastal svetlý bod večera – maznali sme sa. Coopovi bozkávanie veľmi nejde. Je trochu uslintaný, ako pes menom Cooper.

Keď som sa nudila, časovala som slovesá. Bozkávanie a časovanie sa k sebe hodia. Obe sú francúzske.

Veru nie, domov nemôžem ísť, tak som si vybrala skriňu a vyložila oblečenie, rozdelila som ho na tričká, nohavice a spodnú bielizeň vrátane kôpky podprseniek, čo mi zabalila mama. V deň odchodu mi položila tašku k posteli so slovami: „Na. Všetko je nachystané.“

Po francúzsky fini.

Tieto slová mala použiť pred rokom, ale mama nevie nič nechať len tak.

Rozhodnem sa pre spodnú posteľ, lebo odtiaľto jednoduchšie vypadnem, ak tu začne horieť a bude sa treba prebiť cez zamknuté dvere. Natiahnem na matrac plachtu a deku, ktorú mi mama pribalila, a zvalím sa na ňu. Únava ma ťahá dolu ako gravitácia, len dvakrát taká silná, a kolená ma ledva držia. Ešte sa donútim plachtu v rohoch dokonale rozprestrieť.

Obzerám si svoju dokonalú prácu. Počujem bzučať komára a pľasnem rukami, ale netrafím. O pár sekúnd je naspäť.

„Doriti.“ Krútim hlavou, aby som ho odohnala. Vtom si všimnem, že posteľ na mňa civie. Akoby z plachty hľadeli oči a pod ňou sa vzdúvalo telo a pľúca, ktoré urputne bojujú o nádych. Snažia sa zo všetkých síl, ale nevyjde to. Napokon všetci zlyháme. Všetci padáme na dno a je jedno, koľkokrát sa snažíme vyhrabať nad hladinu.

Už sa nedokážem dlhšie dívať na dokonale upravenú posteľ a celú ju rozhádžem. Strhnem plachtu a tenkú pastelovú deku s kvetmi napchám späť do tašky, len aby som ju nevidela. Kašľať na to, či je poskladaná alebo nie. Posadím sa na posteľ, nedokážem dýchať a hrudník sa mi sťažka dvíha.

Radšej by som každú noc mrzla, než by som v tom mala spať.

„Fini,“ poviem si. Doriti. Zase sa rozprávam sama so sebou. Obzriem sa, či ma nikto nevidel. Som sama. Moja rodina je na míle ďaleko – v Arizone, a ja som uprostred Michiganu. Veľmi sa snažím byť smutná, ale nejde to. Akoby som sa načahovala do ničoty a nič nedosiahla. Som úplne prázdna.

Vyjdem z chatky a ovanie ma vlhký horúci vzduch. Čo budem robiť? Jedno je isté. Mala by som sa prestať rozprávať sama so sebou, inak si ma tu nesprávne zaradia.

Druhá kapitola

Milá mama a prezident Cleveland,

šanca nájsť lásku je jedna k 285 000, ale pravdepodobnosť ženby je 80-percentná. Zdá sa, že je v tom istý rozpor.

Váš syn

Grover Cleveland

Pred pár mesiacmi mi rodičia oznámili, kde strávim leto. Otec zdvihol ruku a zapichol ukazovák do mapy.

„Zander, je to presne tu. Tu sa nachádza tábor,“ vyhlásil. „Vidíš? Michigan má tvar rukavice.“

Nereagovala som, preto sa ozvala mama: „V Arizone je v lete veľmi teplo. Je tu milión stupňov. Budeš rada, že si tak ďaleko.“ Pozrela sa na otca s pevne stisnutými perami.

„Aj keď je hrozné, že budeš na druhom konci sveta.“

„Nina, nepreháňaj. Tábor nie je v Indii,“ odporoval otec.

Kým sa rodičia hádali, sledovala som muchu zamotanú v pavúčej sieti. Veľmi dobre som jej rozumela. Nech sa kamkoľvek pohne, je v pasci. Načo bojovať? Iba čo sa ešte viac zamotá.

„Tábor Padova má sedem častí. Chlapčenskú, dievčenskú, jedáleň, pláž, lukostrelecké ihrisko, stajne a to najdôležitejšie – Kruh nádeje.“ Madison mi všetko poukazovala. Vodila ma po tábore a ukazovala na všetky strany. „Veľa možností. Toto leto by tu mala byť zábava. Nielen…“ zmĺkla a pozrela sa na mňa. „Čo ťa zaujíma?“

Nevedela som, čo povedať.

„Veď vieš, aké máš hoby?“ spýtala sa Madison znovu s úsmevom.

Neodpovedala som a po chvíli to Madison vzdala.

V podstate ma nebaví nič. Život je tak lepší.

„Dievčatá musia byť v dievčenskej časti a chlapci v chlapčenskej. V lete síce nemusíme iba pracovať, ale o aférky nestojíme,“ štuchla ma Madison.

„Mám frajera,“ ozvala som sa.

Madison ožila. „Hej? To je super. Spomínam si na svojho frajera zo školy. Prvá láska je vzrušujúca.“

„My sa neľúbime,“ povedala som. „Proste sa mu páčia moje prsia.“

Odbočili sme od témy.

Ukázala mi jedáleň a chodníčky, ktoré vedú do stajní. Konečne sme došli k lukostreleckému ihrisku a ku Kruhu nádeje, ktorý, ako sa ukázalo, by sa všade inde nazýval ohniskom. Potom ma vzala k jazeru.

„Toto je jazero Kimball. Žiadame všetkých táborníkov, aby nechodili do jazera, kým nezložia plavecké skúšky. Nechceme tu žiadne nehody.“ Madison sa na mňa pozrela. „A používaj opaľovací krém. Si ako ja. Za päť minút nás slnko upraží.“

Prikývla som. Mama by chcela, aby som bola potomkom pôvodných Američanov, s čiernymi vlasmi a mandľovými očami, ale moja pokožka svedčí o opaku. Madison mala pravdu. Ak som na slnku pridlho, vždy očerveniem, to mám po otcovi. Ale vo všetkom ostatnom sa mýli, vôbec nie som ako ona.

Už pomyslenie na studenú vodu ma ochladí. Tábor možno nie je v Indii, ale vlhkosť je tu porovnateľná. Vlasy sa mi lepia na krk a po chrbte mi steká pot.

Odbočím z cesty smerujúcej ku Kruhu nádeje a zamierim k jazeru. Na celom pozemku tábora sú vysadené stromy. Keď ma tu otec vysadil, poznamenal, aké je tu všetko zelené. Za bránou tábora Padova vyhlásil: „Všetko je tu také živé.“

Mlčky som prikývla. Sústredila som sa na ostnatý plot, lemujúci celý tábor. Cez diery v ňom sa pretláčali zelené vetvy a kríky.

Na otázku, prečo je tábor oplotený, odvetil: „Aby boli všetci v bezpečí.“

„V bezpečí,“ zopakovala som potichu. Otec aj ja sme dobre vedeli, že nezáleží na snahe, človeka jednoducho nemožno udržať v úplnom bezpečí. Dokonca ani vtedy nie, ak ho pošlete naprieč celou krajinou do Michiganu.

Schody na pláž vedú okolo veľkej drevenej jedálne, ktorá rozdeľuje tábor na dievčenskú a chlapčenskú časť. Na jazere niet jedinej vlny. Zotriem si kvapku potu z líca.

Väčšina táborníkov sa lúči s rodičmi. Otec odišiel hneď po zaregistrovaní pri vstupe. „Musím sa ponáhľať na letisko,“ zdôvodnil a pobozkal ma na líce. Bolo mi to fuk. Zbohom je zbohom, či už je dlhé, alebo krátke.

Pri jazere si vyzujem staré zodraté tenisky a ponožky a vnorím nohy do vody. Prsty sa mi zabárajú do studeného piesku. Chlad do mňa prenikne od prstov na nohách cez pás až po vrch hlavy a takmer okamžite sa prestanem potiť.

Kráčam ďalej a vodu mám takmer po kolená. Nedovidím si na chodidlá, voda je pritmavá a plná vodných rastlín. Človek by sa mohol v nej stratiť a jednoducho… zmiznúť.

Zatvorím oči a predstavujem si, ako sa vnáram do bahna. Akoby som sa topila v maminom hustom špenátovom smoothie. Pri ďalšom kroku sa mi kolená čoraz väčšmi ponárajú do vody. Podo mnou sa rozprestiera ničota – obrovský prázdny priestor, kde sa človek nemusí báť o svoje veci. Pretlak pocitov a potom zrazu prázdno. Iba temnota. Poznám to miesto. Už som tam bola.

„Hej, ty!“ skríkne hlas zo schodov. Vyľakane sa otočím. Vychovávateľ s blond vlasmi po plecia stojí ako väzenský dozorca s rukami v bok. „Táborníci nemôžu ísť v prvý deň do vody.“

„Pardon,“ ospravedlním sa a natiahnem si ponožky na mokré nohy.

„Prosím, choď ku Kruhu nádeje.“ Kývne smerom k ohnisku, potom odkráča preč.

Keď tam dorazím, Cassie stojí vedľa Madison. Z úst si vyťahuje ružovú žuvačku a obtáča si ju okolo prsta. Keď zachytí môj pohľad, omotá si žuvačku okolo prostredníka a nadvihne kútiky úst. Nie je to radostný úsmev. Skôr varovanie ukryté v žuvačke farby cukrovej vaty.

„Sem sa, Zander,“ zakričí Madison. „Zander, toto sú Katie, Hannah a Dori. Cassie mi povedala, že vy dve ste sa už zoznámili.“

Cassie ukáže dlhým chudým prstom na dievča so sivými vlasmi a s hnedými očami. „Katie sa tu najprv prežiera a potom sa očistí.“

„Cassie,“ zahriakne ju Madison.

„Čo?“ Cassie sa na ňu ublížene pozrie a schmatne Katie za ruku. „Vidíš tie prsty, ktorými dávi? Kožu má na nich takmer zodratú podľa toho, ako hlboko si ich strká do krku. Tráviace problémy rozoznám už z diaľky.“

Katie mykne plecom. „Má pravdu.“

„Vidíš? Mohla by som tu robiť vychovávateľku.“ Cassie sa pozrie opäť na mňa. „Hannah sa reže. Všimni si, že aj v horúcom lete nosí dlhé rukávy. Stavím sa, že jazvy má po celých bucľatých predlaktiach.“

Hannah prekríži ruky skryté v tmavomodrom tričku s dlhými rukávmi. „Nie som bucľatá,“ ohradí sa, ale podozrenia z rezania nepoprie.

„A Dori je depresívna, to je absolútne nudné. Takmer každý tínedžer má depresiu. To nám ide najlepšie.“

„To by už stačilo.“ Madison položí ruku Cassie na plece, ale ona sa jej vymaní.

Pozrie sa na mňa a predstaví ma skupinke: „A Zander je tu preto, lebo ju sem prihlásili rodičia.“ Pohodí hlavou smerom ku mne a všetky štyri dievčatá sa rozosmejú.

„Prichytila som ju, ako sa rozpráva sama so sebou, takže nevylučujem rozdvojenú osobnosť.“

„Nie som rozdvojená osobnosť,“ namietam.

„Tak schizofrenička?“ spýta sa Hannah. Hypnotizuje ma tmavohnedými očami, akoby som bola laboratórna krysa.

„Nie.“ Zazriem na Cassie.

„To stačí, dievčatá.“ Madison sa postaví za mňa a položí mi ruky na plecia. Znovu ma zaujmú jej čerstvo nalakované nechty. Nepotrebujem, aby mi pomáhala. Nepotrebujem nikoho. Pokiaľ ide o mňa, bola by som najradšej, keby všetko zmizlo. A keby mi všetci dali pokoj.

Vymaním sa Madison a presuniem sa na iné miesto v kruhu. Do tejto skupiny nepatrím. Nemám rada krv ani ubližovanie si. A nasilu vracať? Neznášam, keď sa mi pri vracaní dostanú do nozdier maličké kúsky jedla. Prečo by to niekto robil zámerne?

Prechádzala som pomedzi táborníkov. Stáli jeden vedľa druhého a ja som hľadala miesto, kde by som mohla byť sama, čo najďalej od všetkých. Hoci rodičia ma sem určite neposlali preto, aby som sa izolovala. Nikdy sa ma nepýtali, čo chcem. Inak by sme sa tomuto vyhli. Nemusela som byť v tábore, hemžiť sa medzi takmer päťdesiatimi deckami, vychovávateľmi a zamestnancami zhromažďujúcimi sa v kruhoch. Bez možnosti úniku. Bola som v pasci.

Keď sa starší chalan v takom istom tričku tábora Padova, ako má Madison, postaví na lavičku a trikrát zatlieska, kruh stíchne. Stuhnem.

„Jediný spôsob, ako sa nájsť,“ zakričí a vychovávatelia jednohlasne doplnia: „… je priznať si, že sme stratení.“

„Vitajte v tábore Padova,“ pokračuje. Strapaté hnedé vlasy mu padajú na čelo, a kým sa znova ozve, zastrčí si ich za uši. Vyzerá staršie než Madison, ale mladšie než moji rodičia, možno okolo tridsaťpäťky, a na prvý pohľad je to fešák. „Som Kerry, majiteľ tábora Padova. Vítam vás tu všetkých.“ A keď sa usmeje, vyzerá ešte lepšie. „Tento tábor som založil pred desiatimi rokmi pre tínedžerov, ako ste vy, aby ste tu našli svoju cestu v ťažkých časoch. Vidím tu známe aj nové tváre. Ak by ste čokoľvek potrebovali, príďte za mnou a porozprávame sa. Toto leto sa budeme otvárať, odpútame sa od vecí a nájdeme cestu k sebe samému. Každý vychovávateľ prešiel prísnym tréningovým programom, aby vám počas pobytu v tábore vedel pomôcť. Predovšetkým však chceme, aby ste prežili zábavné leto. A na to, aby ste sa bavili, musíte dodržiavať bezpečnostné pravidlá.“

Kerry vysvetľuje jednotlivé pravidlá a mňa zachváti vlna znechutenia. Únava mi ochromuje nohy a stúpa po chrbtici, až mám pocit, že zaspím postojačky. Je to ten najlepší pocit za celý deň, jednoducho sa rozplynúť v omámenej otupenosti. Keď sa dostane k zákazu jedenia v chatkách, chcem sa prihlásiť a spýtať, či sa aj šumivé tabletky rátajú ako jedlo. To by som však musela zdvihnúť ruku. Namiesto toho sklopím zrak, kreslím nohou do prachu a časujem.

J’ai fini

Tu as fini

Il a fini

„Pravidlo číslo štyri: Ak sa na niečo liečite, musíte v tom pokračovať aj v tábore. Sestra rozdáva lieky ráno a poobede v ošetrovni. Ak by ste zaregistrovali zmeny nálady alebo mali nutkanie ublížiť si, bez váhania ju vyhľadajte.“

Nous avons fini

Vous avez fini

„Hovorí, akoby bol tábor plný bláznov.“ Všimnem si chlapca vedľa seba. Meria asi tak milión centimetrov. Keď sa mu chcem pozrieť do tváre, musím si zacloniť oči.

„Nemyslím si, že je plný bláznov. Ja to viem,“ zašepkám.

„Decká s vyhrotenými mentálnymi alebo emocionálnymi stavmi, tuším tak sa to píše v brožúre. Prakticky každý pubertiak prežíva vyhrotený emocionálny stav. Teda chalani určite. Na sex myslím stokrát denne a to určite vyvoláva vyhrotený emocionálny stav. Aj fyzický.“ Chlapec si pozrie na rozkrok.

„Myslíš často na sex?“

„Áno.“

Obrátim pozornosť späť na Kerryho. Neviem, čo mám tomuto chlapcovi povedať. Rozprávame sa o sexe, a to ani neviem, ako sa volá.

„A na jedlo,“ zašepká chalan.

„Čo?“

„Na jedlo. Chalani často myslia aj na jedlo.“ Prikloní sa mi k uchu. „Len ak by si sa tomu čudovala.“

Netušila som, kam smeruje, no prikývla som. „Mám ti povedať, na čo myslia dievčatá?“

„Nie. Potom by som musel o tom premýšľať a už som aj tak unavený myslením na jedlo a sex. Môj mozog viac nezvládne.“ Poťuká si po čele. „Nechcem to preháňať, mysli na vyhrotený emocionálny stav.“

„Presne,“ odvetím a znova zabodnem zrak do zeme. Po sekunde si ho obzerám. Je chudý, samá ruka, samá noha. Kým pôjde na výšku, hádam priberie, ale teraz má zrejme taký rýchly metabolizmus, že mu nestíha. Hnedé vlasy mu padajú do modrohnedých očí, priveľkých na jeho tvár. Pôsobí ako postava z kreslenej rozprávky. No nie ako princ, skôr jeho podivný sluha.

„Pravidlo číslo desať,“ kričí Kerry. „Chlapci spávajú v chlapčenskej časti. Dievčatá v dievčenskej.“

Chalan vedľa mňa zdvihne ruku. „A čo dievčatá, ktoré sa cítia ako chalani? Tie kde spia?“

Kerry si prekrížil ruky cez prsia. „V dievčenskej časti.“

„Len pre istotu.“ Chalan prikývne a znovu sa na mňa usmeje. Skrúti mi žalúdok. Akoby som práve spravila dvadsaťpäť kotrmelcov na telocviku. Ten pocit ma desí.

„Mimochodom, som Grover,“ zašepká. „Grover Cleveland.“

Tretia kapitola

Cher Papa,

j’ai été enlevé par des étrangers. S’il te plaît, envoie de l’aide.

Cordialement, Alex Trebek

Podľa Kerryho si každý deň môžeme vybrať zo súboru aktivít od tvorivých dielní po jazdu na koni. Čím dlhšie rozpráva, tým ťažšie sa sústredím na čokoľvek iné než na chalana vedľa seba.

„Sami si volíte cestu,“ povie Kerry. „Vychovávatelia vás môžu viesť, ale máte dosť rokov na to, aby ste sa rozhodovali sami za seba. Denne však od vás budeme žiadať, aby ste sa zúčastňovali na terapeutických sedeniach so svojou skupinou z chatky.“ Príhovor zakončí oznamom, že večera je o hodinu. Hľadím na chalana vedľa seba a slnko mi svieti do očí.

„Grover Cleveland? Ako ten prezident?“ spýtam sa.

Grover prikývne a zo zadného vrecka vytiahne malý zápisník a pero. „A ty si?“

Odstúpim od neho a v duchu preletím zoznam porúch, ktoré Cassie odrapotala. „Si naozaj Grover Cleveland alebo si to iba myslíš?“

„Byť skutočný je tu kľúčová vec. Ty si skutočná?“

„Áno.“

Grover si poťuká perom o bradu a pokrúti hlavou. „Ak by si bola imaginárna, aj tak by si tvrdila, že si skutočná, aby som si to myslel. Takže tento postup uvažovania by nefungoval.“

„Prosím?“

„Snažím sa zistiť, či si skutočná.“

„Práve som ti to povedala.“

„To nič nedokazuje. Dupni mi na nohu.“

„Čože?“ začudujem sa.

„Dupni mi na nohu.“

„Nebudem ti dupať na nohu.“

Grover mľaskne. „Doriti. Si imaginárna.“

„Nie som imaginárna.“

„Tak prečo mi nechceš dupnúť na nohu?“

„Lebo ťa to bude bolieť.“

„Možno fyzicky, ale to prejde. Natrvalo mi môžeš ublížiť, len ak si imaginárna,“ uvažuje Grover. Vystrčí nohu.

„Do toho, zvládnem to.“

„Nebudem ti dupať na nohu,“ zdôrazním. „A neodpovedal si mi na otázku. Si naozaj Grover Cleveland alebo si to iba myslíš?“

„Som Grover Cleveland.“

„Ten prezident?“

„V podstate áno.“

Chytím sa za hlavu. „Panebože.“

„Nie, Grover.“ Začne písať na papier.

„Čo to robíš?“ zaujímam sa, nazerám mu ponad ruky a staviam sa na špičky, aby som videla, čo je na stránke.

„Robím si poznámky.“

„Aké?“

„O tebe.“ Grover si ma prezrie od hlavy po päty a znovu si čosi zapíše. „Čierne vlasy. Hnedé oči. Vyzerá tak na šestnásť. Odkiaľ si?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

POZNAŤ SÁM SEBA

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola

TÍMOVÁ PRÁCA

DÔVERA

ODVAHA

VYTRVALOSŤ

NÁDEJ