Peter Frankl

V zajatí trojitých rittbergerov

(Sen o roku 1968)

Ukážka z elektronickej knihy

Predslov

Toto je rozprávanie o roku 1968. Z pohľadu obyčajného človeka, študenta, ktorý žil vtedy neobyčajný život. Pretože rok 1968 bol u nás neobyčajný. Autor praje každému obyvateľovi tejto krajiny, ba celej planéty, zažiť pocity, ktoré mal vtedy on. Ľudia v tom roku boli iní. Čestní, pravdymilovní, nadšení a nezištní. Že preháňam? Že ide o ilúziu? Možno. Rok 1968 nebol vidinou, bol realitou, aj keď sme žili v ideáloch. Samozrejme, že ani vtedy neboli ľudia ideálni, mali rozdielne názory, škriepili sa. Ale spoločným menovateľom bolo nadšenie, presvedčenie o našej pravde.

Jar 1968 nespadla z neba a dejiny sa nezastavili ani po okupácii v auguste rovnakého roku. Aj o tomto je táto kniha.

Rok 1968 nie je len spomienkou a nepatrí iba do zažltnutých stránok učebníc a archívov. Je stále aktuálnou výzvou: žime tak pravdivo, ako vtedy pred polstoročím. Áno, boli chyby a hlavne bolo a je veľmi mnoho následných vševedov, realistov, pochybovačov, múdrych a pohŕdavých.

Čo by bolo, keby nenastala okupácia a presadil sa demokratický socializmus? Neviem. Možno to, čo prežívame teraz, by k nám v predstihu prišlo už pred desiatkami rokov. Viem len toľko, že krach jari pred polstoročím vzal mojej generácii nádej, že život môže byť iný, pravdivý. Rok 1968 sa stal vybočením, odchýlkou od normálu, namiesto toho, aby to, čo sme zažívali pred ním a po ňom, bolo nenormálne. Kto je na vine? Každý z nás, okolnosti, režim, situácia vo svete? Namiesto ukazovania prstom a hľadania vinníka sa usilujme o slobodu a spravodlivosť. Teraz a hneď. Že sú to nedosiahnuteľné ciele? Možno, ale prečo by sme sa k nim nemohli približovať? Musíme v ne veriť a hlavne pracovať pre to, aby sa ideály stali realitou.

Už len dodávam, že táto kniha je románom, fikciou. Obyčajní ľudia v nej sú vymyslené postavy. Akákoľvek podobnosť alebo zhoda so skutočnými osobami je neúmyselná a úplne náhodná. Historické osobnosti sú spracované beletristicky.

Realita konca

Pacient, ktorého priviezli na uvoľnené lôžko, sa nijako zvlášť nelíšil od ostatných obyvateľov liečebne. Letargický a odovzdaný, prirodzene, že aj starý a odsúdený, boli prívlastky, ktoré ho charakterizovali rovnako ako pätnástich jeho kolegov, bezprostredných kandidátov smrti vo veľkej izbe zariadenia, ktoré sa medzi obyvateľmi mesta tešilo výstižnému, aj keď nie príliš originálnemu pomenovaniu Čakáreň. Prirodzene, že čakáreň na smrť, na čo iné?

Juro, pretože tak sa nováčik volal, bol na čakáreň pripravený. Dosť dlho sa mu dcéra so synom, rovnako ako zať s nevestou vyhrážali liečebňou. Tam ti bude, otec, najlepšie, presvedčovali ho. Budeš mať spoločnosť i odbornú opateru. My na teba nemáme čas ani kvalifikáciu. Ja som ju mal, pomyslel si, keď som vám utieral zadky. Teda synovi a dcére. Ale nahlas nepovedal nič, ostatne, on kedysi tiež nereagoval na protesty potomkov, ako nešikovne im zakladá plienky.

Kto sa má o teba starať? Veta, ktorú bolo najprv počuť v podtóne, potom polohlasne za dverami až naostatok priamo na plné ústa. Chápal ich. Pracovali, starali sa o deti, mali plnú hlavu svojich problémov. Jemu sa stále častejšie stávalo, že nemohol vstať z kresla alebo pustil do nohavíc. Bolo to trápne a bude ešte horšie. Prečo si ho potomkovia majú pamätať ako nemohúcu trosku, ktorá je každému na ťarchu a voči ktorej máš len jednu požiadavku, aby čo najskôr zomrela? Lepšia bude smrť na diaľku, medzi cudzími, na ktorých kašleš a oni na teba. V hre bol prirodzene aj jeho byt, pomerne veľký, dal by sa vymeniť za dva menšie, jeden by pripadol synovej, druhý dcérinej rodine.

Nie je pritom až taký starý, má iba niečo vyše sedemdesiat rokov. Je to spravodlivé? Veď niektorí sedemdesiatnici ešte pracujú, dokonca sa znovu ženia či podnikajú cesty okolo sveta. A on choroba taká a onaká, sotva chodí, ťažko hovorí, pamäť mu vynecháva. Priveľa pracoval, športoval a pil? Nešetril sa, nedbal o seba, prechádzal choroby?

Bol to len zbytočný pohľad dozadu, teraz už bolo neskoro vyčítať si minulé činy a zločiny, snažiť sa niečo napraviť.

Ešte keď bol vo svojom byte, občas si sadol k počítaču a čítal o chronickej liečbe a terminálnom štádiu ochorenia, geriatrii, vekovom opotrebovaní orgánov, degeneratívnych poškodeniach, zmierňovaní utrpenia, o starobe ako konečnej etape života alebo o práve na dôstojné umieranie. Ich autori primiešali k týmto pojmom zrejme na zlepšenie konečného umeleckého dojmu také výrazy ako zvýšenie samostatnosti alebo obnova samoobsluhy. To sú vraj ciele v starostlivosti o starého človeka, dokonca aj naučiť ho znovu chodiť, uvedomiť si, kam a prečo ide.

Jurovi tie slová pripadali smiešne a klamlivé, pôsobili na neho ako zastieracie manévre. Chronický, terminálny, dokonca aj samoobsluha sa vyskytuje. Prečo nenapíšu pravdu: si starý, nikto ťa nepotrebuje, nevládzeš, si na ťarchu, prichodí ti umrieť a hotovo.

Pred liečebňou dostal dobrý tréning v nemocniciach. Vozili ho na posteli z vyšetrenia na vyšetrenie. Pred dverami ordinácií trpezlivo ležal, nikto si ho nevšímal. Pacienti, ktorí boli na tom lepšie ako on, teda sedeli na lavičkách a mohli sa tešiť, že po vlastných aj odídu z ambulancie, odvracali od neho oči. Hnusím sa vám, čo? Som odporný, prihováral sa im v duchu.

Niekedy sa rozpomenul na detstvo. Bol chorľavý, trpel na angíny a bolesti hlavy, hneď sa zadýchal. Na vysvedčení mával viac ako stovku zameškaných hodín, aj keď všetky ospravedlnené. Ale proti nepohyblivým starcom a starenám, čo ich vtedy sanitári privážali do čakární na kolieskových posteliach, bol junák. Prečo majú také obrovské postele, premýšľal, veď sú maličkí, stačila by aj polovica. A načo vlastne žijú, čo majú zo svojej existencie, prečo ešte dýchajú? Prečo ich sem vozia? Azda si lekár nemyslí, že ich vylieči, že raz vstanú z postele a poberú sa po vlastných domov?

Teraz vedel, prečo ešte žije. Pretože inak nebude zajtra a on na neživot bez zajtrajška nie je pripravený. Nedokáže si predstaviť svet bez seba. V duchu sa usmial. Pre mladého i starého je smrť rovnako veľkou neznámou. Rozdiel je v tom, že mladý na ňu nemyslí.

Namiesto úsmevu sa mu na tvári ale objavil len úškľabok a sanitár, ktorý ho práve kamsi prevážal, ho napomenul: „Len pokojne, dedo, dočkáte sa. Netrpezlivý by som mal byť ja. Beží mi prestávka, mohol som si s kolegami dať tlačenku a za hlt piva. O to prídem, o čo však vy?“

Áno, má pravdu ten dobrý muž, pomyslel si Juro. Ostatne, akým právom volám po spravodlivosti? Veď som mal obrovské šťastie, moje narodenie bola len veľmi málo pravdepodobná náhoda. Veľká, drvivá väčšina spermií neprenikne do vajíčka. Čo majú povedať tí, ktorí sa nikdy nenarodili? Na druhej strane, možno spermiu, ktorá oplodnila vajíčko, označiť jednoznačne za víťaza? Niekedy ide predsa o prehru. Inak by nebolo napríklad toľko potratov a neskôr nešťastných životov. Vlastne vždy ide o prehru. Každý život predsa končí smrťou. Prečo hľadám spravodlivosť akurát v dĺžke svojho života, keď nikde inde som sa s ňou nestretol?

Definitívne rozhodnutie o liečebni padlo v rodine vtedy, keď ho jedného rána hodilo o zem. Po tom infarkte či mŕtvici alebo oboch pliagach naraz, ostatne, bolo to jedno, stratil Juro aj dar zrozumiteľnej reči a smer jeho ďalšieho, vlastne posledného pôsobenia bol jasný.

Trpený a nemohúci, smrť číha už nie za rohom, ale priamo pri jeho posteli. Je trpezlivá, veď sa dočká. Nech je teda trpezlivý aj on. Leží na izbe, väčšinou so zavretými očami, spí či bdie? Žijem, ešte žijem, chce sa mu niekedy skríknuť, ale to sú len chvíľkové vzbury, nemé vzoprenia sa nadchádzajúcemu osudu, ktoré sa nijako navonok neprejavujú, nedáva ich na sebe znať, vlastne by to ani nedokázal.

Nechce sťažovať prácu sestrám, podvoľuje sa ich chmatom a rukám. Nemá sa na čo sťažovať, starajú sa o neho, nakŕmia ho, aj očistia. Sú to profesionálky. Vecné, chladné, neosobné. Slová a úsmevy si šetria pre lekárov a zrejme i pre priateľov, rodinu, deti. Môže im byť ale vďačný za to, že nepoužívajú voči nemu ostrejšie výrazy ani ho nehrešia. S prípadom Juro nestrácajú viac času a energie, ako je nutné. Takých ako on už videli a uvidia. Konečné štádium. Pomáhajú mu, ako treba, je tu v teple a v suchu. Nekomunikuje, nedáva najavo, či je spokojný, ale nič nesvedčí ani o opaku.

Ale Juro vníma. Naučil sa dokonca rozoznávať sestry podľa zvuku ich krokov. Energickú Annu, ktorá k nemu podíde vždy bez zaváhania, rovnako pripravená, či ho nájde živého alebo mŕtveho. Pokálaného alebo iba pomočeného. Obriadi ho a nakŕmi, ale nevenuje mu ani o byľku viac pozornosti, ako je nutné. Veď načo a prečo? Pacient, pardon, klient otvára oči stále zriedkavejšie a aj pohyby sú vzácne. Anna vie, že koniec sa blíži. Ak ho odsúdencovi spríjemňuje, nedáva to ten nijako najavo.

Juro pozná aj váhavé, bojazlivé kroky nových sestier a praktikantiek. Už z diaľky na neho skúmavo hľadia, dotýkajú sa ho opatrne. Žije starý, neobriaďujú mŕtvolu? Ešte si nezvykli na chlad smrti, na ten tajomný predel, že človek zrazu nie je. V prípade Juro ale nepôjde o ostrú hranicu, on už pláva do náručia večnosti, prúdy života a smrti sa u neho premiešavajú, raz prevláda ten a potom zase opačný. Ráno je však zatiaľ teplý, tep hoci veľmi slabý, sa dá nahmatať.

Juro ešte žije. A hocako to znie smiešne alebo neuveriteľne, má aj svoju túžbu. Nie takú, že opäť vstane, bude z neho znovu rúči chlapík, odíde po svojich z liečebne, vráti sa do bytu, zapne televízor, dá si pivo a na večeru uvarí guláš. Ale i tak je jeho túžba asi nereálna. Juro nič nenamieta proti večnému spánku, ale len za podmienky, že bude aj večne snívať. Lenže kto mu to zaručí? S nikým, kto sa odobral na večnosť, nehovoril on ani nikto, koho poznal. Zatiaľ sa teší zo spánku, z ktorého sa prebúdza. Pretože spánok znamená sen. Je to zaujímavé, ale vo sne sa mu oveľa ostrejšie vracia minulosť, ako keď má otvorené oči.

Sen o príchode do Bratislavy

Rozpačito sedeli na posteliach. Len pred chvíľou sa na internáte ubytovali, podpísali nejaké papiere, každý z nich dostal kľúč. Podali si ruky: Mikuláš, teda Miki, Jano, Alexander, skrátene Alex, Róbert, lepšie je Robo, Cyril. Potrebovali sa spamätať zo šoku: sú v Bratislave, sú vysokoškoláci, sú sami vo veľkom meste, začína im nový život. Aký bude? Vydržia na škole celých päť rokov, zvládnu učivo, zorientujú sa v obrovskom meste? Každý z nich už v Bratislave bol, ale boli to návštevy len krátkodobé, na niekoľko hodín. Divadlo, hrad, múzeum alebo nejaká výstava. Vidiečania v hlavnom meste. Spoločne v húfe, celá trieda, nerobíš si starosti či trafíš, vlastne o nič sa nemusíš starať, stačí, keď budeš robiť to, čo ostatní. Ale odteraz to bude inak: si osamotený vo veľkom svete. Električky a trolejbusy, nekonečné a široké ulice, spleť tých úzkych. Ako vlastne zajtra trafia, veď im začína školský rok. V júni na pohovory to šlo. Vystúpili na hlavnej stanici, bolo ich viac. Boli takí, čo ich sprevádzali rodičia, iných čakali starší kolegovia. Vyznali sa, doviedli ich, kam bolo treba. Ale čas vodenia za ruku skončil. Si vysokoškolák, staraj sa.

Internát je v centre mesta, koľkokrát sa len museli vypytovať na trasu, číslo električky, kde vystúpiť. A keď sa im to podarilo, pochopiteľne, nie na prvý pokus, nasledovala ešte cesta peši s ťažkým kufrom v ruke.

Oni na tom boli ale ešte dobre, na riešenie budúcich hlavolamov veľkomestského a študentského života, piati. Čo však Juro, o ktorom ešte nevedia, a ktorý v rovnakej chvíli sedí sám na priváte a hľadí do jednej zo stien svojej malej izbičky, akoby mu tá mohla zodpovedať otázku, ako si zvykne, či si poradí.

Miki dorazil do Bratislavy zo severného Slovenska. Vraj najlepšie sa na internát dostaneš tak, že najskôr nastúpiš na električku, potom presadneš na trolejbus. Čísla mal napísané, ale na papieri vyzerali úplne inak ako v skutočnosti. Vyznaj sa v tej spleti dopravných prostriedkov na stanici! U nich na lazoch sa môžeš spoliehať akurát na vlastné nohy. V meste, kam chodil na strednú školu, sú iba autobusy. Ale za tie treba platiť, a tak Miki zase len pochodoval. Tam u nich to ide, ale v nekonečne veľkom hlavnom meste?

Vypytovať sa na správny smer je v Bratislave utrpením. Niektorí miestni sa z neho smiali, sotva otvoril ústa. Nevie, kde je taká známa ulica? A ten prízvuk, odkiaľ si sem spadol, kamarát?

Zaťal zuby. Vy ma ešte nepoznáte, keď si niečo zaumienim, tak to aj dokážem. Budem študovať a hotovo. Že prečo ekonómiu? Veď ukončil strednú obchodnú, a teda kam inam mal ísť?

Na strednej ho potajmo volali Jednoruký a vie, že tak to bude aj na vysokej. Hoci v skutočnosti má ruky dve. Udialo sa to nasledovne. Otec, ktorý ešte stále jazdí na dvojtýždňovky do železiarní v Třinci, kedysi rozhodol: po základnej škole pôjde Mikuláš s ním na Moravu, vyučí sa, nastúpi do rovnakého podniku. Práca tvrdá, ale pláca dobrá. „Dúfam, že trochu ešte vyrastieš, naberieš svaly, po kom si také nedochôdča?“ dodal nemilosrdne.

„Ale mama,“ povedal Miki potichu, hoci otec nebol doma, „mne sa do toho Třinca nechce. Boli sme tam so školou na exkurzii, veľmi ťažká robota, na takú ja pľúca nemám.“

„Neviem, neviem,“ odvetila matka opatrne. „Čo spraviť, keď otec už tak rozhodol?“

Ale keď v noci spoza dverí počula chlapcov plač, ráno mu povedala: „Porozprávam sa s ujom Jožom, tým, čo býva v meste, on sa vyzná, určite poradí.“

Jožo sa poškrabal po hlave. Poznal svojho horkokrvného švagra, ktorý pre ostré slovo alebo aj úder nešiel ďaleko. Raď takému, čo si ako živiteľ rodiny myslí, že platí len jeho slovo a ako on rozhodne, tak i bude. Navzdory tomu sestre povedal: „Skús starému vysvetliť, že chlapec na fyzickú prácu nie je. Najlepšie by mu bolo niekde v úrade. Vypisuješ lajstrá a počítaš, udieraš pečiatky. Daj ho na strednú obchodnú. Budete mať maturanta, prvého v rodine. A potom môže robiť hoc aj v tých železiarňach, ale bude sedieť pekne v teple, nezamaže sa, po dvadsiatich rokoch nebude z neho starec.“

Matka pri najbližšom manželovom pobyte doma nesmelo predložila návrh a očakávala prudký výbuch. Nemýlila sa. Starý buchol päsťou do stola, vyskočil, až sa pivo vo fľaši prevrátilo. „Čo to je za výmysel, z koho hlavy to máš?“

„Kde si ty odkundes,“ zreval na Mikiho. „Poď sem, neschovávaj sa za matkinou sukňou.“ Odkundes sa objavil a od podnapitého otca dostal polenom. Až tak dôkladne, že ľavá ruka zostala chromá. A vec bola vyriešená. Třinec sa nekonal, zo syna bude len príživník, úradník.

Miki sa presťahoval do mesta k strýcovi, dostal štipendium, neskôr si privyrábal kondíciami u slabších študentov, v lete pracoval na brigádach ako vrátnik. Domov na lazy chodil len zriedka, hlavne vtedy, keď otca nebolo. Matka mu vyprala, dala aj nejakú poživeň, poplakala si. S mužom o Mikulášovi nehovorili. Starý mal zlé svedomie, zhrýzal sa, že si zmrzačil syna, radšej na to nemyslieť. Ešteže dvaja starší sa vydarili, majú, chvalabohu, obe ruky zdravé a aj ich používajú.

Keď Mikuláš zmaturoval, matka sa neudržala a pyšne ukázala manželovi vysvedčenie. Ten ho pohŕdavo odsunul stranou. „No a čo? Čo z neho bude? Škrabák, úradník, taký sa u nás v hale ani neukáže, nebodaj by sa zamazal. Sedí si to v kresle, nič nerobí, len von oknom hľadí a muchy naháňa a my aby sme na takých darmožráčov robili. Okrem toho nič nezarobí, veď viem, ako málo takí majú na výplatných páskach oproti nám, robotníkom. Pán s holým zadkom,“ zasmial sa výsmešne.

„A s jednou rukou,“ odvetila mu. „Kaliku si z neho urobil ty, na to nezabudni. Ja si to pripomínam každý deň. Aby si vedel, tebe na just pôjde Mikuláš do ďalších škôl, bude z neho inžinier.“

„Čože, čo to táraš? Aký tam inžinier? To sú ľudia, čo niečo vedia, múdri, aj remeslu rozumejú. Stále merajú, počítajú, vymýšľajú nové postupy a stroje. Kde by sa ten náš hlupák na to zmohol? Či sa on rozumie do techniky? Nedaj sa vysmiať,“ mávol rukou starý.

„Ale on bude iný inžinier, ekonómie,“ nedala sa manželka.

„Čohože? O takom som veru nechyroval, v tom bude nejaké huncútstvo. Robiť sa mu nechce, taká je pravda, a preto vymýšľa, aby sa mohol čo najdlhšie váľať v laviciach. Ale to ti hovorím, odo mňa groš nedostane.“

„A či si mu doteraz čo i len korunu dal?“ dala si ruky vbok Mikiho mama. „Dobre sa učí, od štátu dostáva peniaze, aj sám si privyrába.“

„Dal, nedal, aká si ty len zrazu múdra. Aby si vedela, takí ako on študujú len vďaka nám, robotníkom, my na nich drieme.“

Ale nedalo mu to, v Třinci sa opýtal, či také niečo ako inžinier ekonómie existuje a či sa tým dá uživiť. „Jasné,“ zasmial sa majster. „Majú lepšie platy ako technici. Veď aj náš riaditeľko je ekonómom.“

„Treba prosím mnoho vedieť, aby sa človek stal tým oné, inžinierom ekonómie?“ obrátil sa otec tentoraz už na vedúceho prevádzky.

„Škola to nie taká ťažká ako technika, ale dobrých ekonómov je ešte menej ako schopných technikov. Slabší zostanú účtovníkmi, počítajú platy alebo dennú produkciu, ale tí, čo vedia žonglovať s číslami, to môžu dotiahnuť vysoko.“

Starý síce nerozumel výrazu žonglovať s číslami, ale pomyslel si: to moje nemehlo určite zostane len úradníkom. Pri srdci ho však hrialo pomyslenie, že jeho syn bude študovať v Bratislave. Prvý od nich z lazu. Ťažko sa na ňom previnil.

„Dobre,“ povedal zmierlivo žene. „Ak bude potrebovať peniaze, povedz, dám.“

Na rozdiel od pomenšieho a mlčanlivého Mikiho bol Cyril pomerne vysoký a hlavne rozložitý. Dar reči mu nechýbal, bol vždy pripravený povedať svoj názor. Jeho vysokoškolská predohra prebehla nasledovne. Na strednej sa učil dobre, aj keď nemožno povedať, že patril k vynikajúcim žiakom. Bol ale usilovný, svedomito sa pripravoval na hodiny. Na začiatku maturitného ročníka začal premýšľať, čo vlastne bude robiť. Všeobecné vzdelanie, žiadna špecializácia. Môže byť tak úradníkom, čo veru nesľubuje žiadnu skvelú profesionálnu budúcnosť. To, čo bude robiť on, zvládne každá žena. Ak sa raz aj stane vedúcim, potrvá, kým sa vyšvihne, a ktovie, či vôbec. Vysoká škola zatiaľ neprichádzala do úvahy, matka čakala, že jej finančne pomôže. Nastúpil teda do podniku, v ktorom pracoval už jeho nebohý otec a v ktorom kedysi pôsobil aj jeho ešte stále žijúci dedo.

Samozrejme, že začal ako robotník, nič iné by súdruh Moťovič, dlhoročný člen strany a priateľ ich rodiny, nepripustil.

Cyril chodieval na besedy robotníckych veteránov s mládežou. Sedával vedľa dedka, ale počúval predovšetkým starého Moťoviča, ktorý tu mal hlavné slovo. Zaslúžilý sa pri svojich vystúpeniach často obracal priamo na Cyrila, velebil proletárske tradície jeho rodiny, hlboké korene, ktoré zapustila do podniku. Chlapec hrdo vypínal prsia. Len aby si nám nespanštel, dvíhal prst Moťovič.

Často spomínal, ako s dedom bojovali v republike, ako sa zúčastňovali štrajkov proti prvorepublikovým majiteľom podniku. Policajti ich bili obuškami, boli veru aj zavretí. Zaujímavé, že starý otec o tom nikdy nehovoril, ale druhovi ani neprotirečil. Podľa svojho dobrého zvyku mlčal. Podvečer všetci traja šli spoločne domov, na polceste sa zastavili v krčme. Cyril si dal len pivo, ale starí aj nejaký ten štamperlík, aby sa im ľahšie kráčalo, ako prízvukoval Moťovič. Chodil totiž ťažko, opieral sa o palicu. Noha bolí odvtedy, čo ma do nej kedysi ako partizána trafila nemecká guľka, nezabudol pripomenúť. Cyrila trochu svrbel jazyk, či zaslúžilý nebojoval aj v napoleonských vojnách, ale dedov pohľad ho vždy včas zastavil.

Hoci Moťovič už roky v podniku nepracoval, považoval ho stále za svoj a osoboval si právo do záležitostí aj hovoriť. Veď som zaslúžilý člen strany a dlhoročný robotník, taký má čo povedať mladým, obohatiť ich svojimi skúsenosťami, vykrikoval. Pochvaľoval si, ako dobre dnes pracujúci zarábajú, aj byty pre nich sa stavajú, ale zďaleka nie so všetkým bol spokojný. Koľko je v podniku takých robotníckych dynastií ako ste vy, hovorieval Cyrilovmu dedovi. Vzdelanie je dôležité, nepopieram, ale kto z dnešných vedúcich pracovníkov začínal u nás ako robotník? Dvaja prosím, iba dvaja a tvoj Cyril bude tretí. A keď si nikdy nepracoval s lopatou alebo pri páse, ako môžeš vedieť, čo robotník chce, čím žije, ako myslí a čo cíti?

„A ty vlastne, prečo ešte nie si v strane?“ obrátil sa raz na Cyrila.

„Mladý som ešte, ujko,“ odvetil chlapec. Takéto familiárne oslovenie si dovolil len keď boli v trojici, na verejnosti mu hovoril ako sa patrí: súdruh Moťovič.

„Mladý si, ale nie hlúpy, musíš vedieť, kde je tvoje miesto. Ja v tvojom veku som už v strane bol a veru poriadne som zatápal buržujom. Vieš o nejakom dôvode, prečo by si nemal patriť medzi nás? Lepšie povedané, povedz mi, kam patríš, ak nie do našich radov.“

Cyril prisvedčil, Motovič má pravdu, patria do jednej strany a do jedného kolektívu, aj keď zaslúžilý je dôchodca a jemu ešte tečie mlieko po brade. Tak sa, hoci ešte v zväzáckom veku, stal držiteľom červenej knižky a hrdo sedel na schôdzach vedľa riaditeľa i jeho námestníkov ako rovný s rovnými a neváhal prihlásiť sa o slovo.

„Poviete si, súdruhovia, že som mladý a neskúsený, a máte pravdu. Ale čo mi nechýba, je robotnícky inštinkt, takpovediac cit pre to, čo je pre robotníka dobré a čo nie.“ Hovoril tak, ako ho naučil Moťovič a nikto sa mu neodvážil protirečiť.

Po roku si Cyrila dal zavolať riaditeľ. V pracovni sedel aj Moťovič, ktorý ho oslovil nezvyčajne obradne: „Vitaj, súdruh.“ Aj riaditeľ bol slávnostný. „Celozávodný výbor strany, odbory a vedenie podniku sa rozhodli odporučiť ťa na štúdium na vysokej škole. Staneš sa inžinierom ekonómom. Dostaneš podnikové štipendium, pretože po skončení školy sa prirodzene vrátiš k nám. Si náš človek a sme presvedčení, že v Bratislave nám hanbu neurobíš.“

Cyril vedel, že ekonómov s vysokoškolským vzdelaním je v podniku nedostatok. Šéfovské miesto máš takmer predurčené. Pravda, vysoká škola je ťažká, je tam mnoho matematiky, ktorá mu ani na strednej moc nešla. Čaká ho aj veľký neznámy svet, medzi Bratislavou a ich mestečkom je veru poriadny rozdiel. Ale on zatne zuby a vydrží. Vráti sa domov ako inžinier, človek rešpektovaný, s budúcnosťou. Postavil sa teda do pozoru a zarapotal, že úlohu splní, bude poctivo študovať, v Bratislave bude šíriť dobré meno podniku a jeho robotníkov.

Jano bol z nich piatich najvyšší a najmocnejší. Bolo to prirodzené, veď sa narodil pod vrcholmi Veľkej Fatry. V ich dedine akoby utľapnutej v údolí sa v minulosti mládeneckého a dospelého veku dožívali len veľkí, poriadni chlapi. Tvrdé prírodné podmienky, choroby, sem tam nejaká ruvačka, si vyberali svoju daň. Aj práca v lesoch, pri koňoch a dreve. V ostatných rokoch sa podmienky síce zmenili, ale pre malého Jana bola sekera stále tým, čo pre iného chlapca vreckový nožík.

Či Jano túžil po vzdelaní? Pravdu povediac, nijako zvlášť. Ale ako 14-ročný sa dozvedel o novom športe, kulturistika sa volá. Donekonečna čítal u nás vtedy zriedkavé články o svalnatých mužoch v Amerike, prví takí sú vraj aj tu doma. Sám si zmajstroval provizórne činky a v šope ich dvíhal, cvičil bicepsy, tricepsy, hrudné a brušné svaly, kedykoľvek mal čo len trochu času. Keď k nim na základnú školu začali chodiť nadháňači do škôl druhého stupňa, trpezlivo si vypočul, aké výhody dané učilište ponúka, a potom položil jednoduché otázky: máte tam u vás telocvičňu, máte krúžok kulturistov? Z tohto hľadiska sa ako najlepšia škola ukazovalo banícke učilište, ale Jano nebol na hlavu padnutý. Bude mať ako baník ešte energiu na to, aby pracoval so železom? Venuje sa niekto zo svetových kulturistov čiernemu remeslu? A tak vyhrala stredná škola v neďalekom meste. Mala novučkú telocvičňu, boli v nej dokonca i veľké a malé činky. Odpoludnia po vyučovaní odhodil tašku do kúta a vrhol sa ku kotúčom železa, hrazde a lavičke. Napísal známemu bratislavskému kulturistovi a dostal od neho tréningový plán, ktorý poctivo dodržiaval, ba dával si aj dávky navyše. Horšie to bolo so školou. Učil sa ťažko, so slovami i s príkladmi zápasil ako s činkami, trvalo, kým ich ako-tak zvládol. Ale v maturitnom ročníku poriadne zabral. Kulturista mu predsa napísal, že ak sa chce ďalej rozvíjať, musí prísť do Bratislavy, začať systematicky cvičiť pod odborným dohľadom, rovnako tak sa aj stravovať a vôbec dodržovať životosprávu.

A tak si Jano podal prihlášku na vysokú školu. Že ho prijali, bolo jasné, veď kádrový pôvod mal skvelý: otec robotník, dedo robotník, vlastne všetci chlapi v rodine od nepamäti samí príslušníci terajšej vládnucej triedy.

On mal však svoje tajné plány. Tak dva roky bude tvrdo trénovať, vypracuje sa, a potom odíde cez Rakúsko do Ameriky. Tam za veľkou mlákou predvedie, čo dokáže slovenský drevorubač. Zavrel oči a sníval: preberá titul Mr. Olympia, namastení svalnatí kulturisti, ktorých porazil, sa kŕčovito usmievajú, krásavice nadšene tlieskajú, slovenské noviny prinášajú jeho veľké fotografie, bijú sa o neho veľké svetové televízne stanice. Významné filmové štúdiá ho lákajú, aby si zahral v ich snímkach. Príde potom aj na návštevu domov. Aké maličké sa mu bude zdať rodné Slovensko. Ale bude ho pochopiteľne i naďalej milovať, veď ono ho vyslalo do sveta.

Robov príchod na vysokú školu bol výsledkom jednoduchej kalkulácie. Po priemyslovke ho čakalo niekoľko týždňov v práci, a potom veľký postrach a súčasne prehliadka strateného času – dva roky základnej vojenskej služby. To teda v žiadnom prípade. Učiť sa mu nechcelo, ale na vojnu ešte menej. Takže vyhrala škola. Samozrejme, že nie strojárska fakulta, ktorá má ťažkú matematiku a keby tú náhodou zvládol, v treťom ročníku by ho čakala pružnosť a pevnosť, predmet, cez ktorý by určite neprešiel. Ak je zlé ísť na vojnu ako 19-ročný, určite horšie je nastúpiť na ňu o rok alebo o tri neskôr. Strojárstvo teda nie je východisko, treba nájsť skutočné riešenie. Na základe rozhovorov so staršími priateľmi, hlavne takými, na ktorých svoje umenie vyskúšali už dve či tri vysoké školy, sa ako najvhodnejší variant ukázala byť ekonómia.

Aby sa na ňu dostal, bola potrebná tlačenka zo strany živiteľa. Konečne tá podivná ustanovizeň, v ktorej je nádenníkom, teda okresný národný výbor, bola k niečomu užitočná. Robo dostal vyrozumenie o prijatí, mohol sa tešiť na päť rokov bezstarostného života. O tom, že bude bezproblémový, sa on už postará.

Jeho otec bol obyčajný tuctový úradník, ktorý poctivo pracoval a staral sa o rodinu. Akurát v nedeľu si doprial hodinku v kaviarni, a potom, ak futbalové mužstvo hralo doma, šiel fandiť. Tento nedeľný výstrelok ale nestál veľa, káva pár korún a lístok na futbal si vždy kupoval na státie.

Robo predkom nepohŕdal, bol to ostatne rodič, ale predstavoval pre neho záporný príklad, takto on žiť, lepšie povedané živoriť nebude. Čo má starý zo svojej existencie? Práca, rodina, rodina, práca. O matke syn nepremýšľal, jej osud bol predsa daný. Nebola zamestnaná, starala sa o domácnosť. Život ohraničený deťmi, bytom, nákupmi a výdatnými povedačkami so susedami. Ale taký už je údel ženy. On je, našťastie, chlap.

Už v detstve prišiel na to, že žije len raz a že ten život nebude trvať večne. Treba si teda užívať, pokiaľ sa dá, brať plnými priehrštiami. V detstve to znamenalo záškoláctvo, tajné fajčenie, nejakú tú krádež v samoobsluhe.

Mladý Robo si užíval, ale súčasne bol opatrný. Dokázal odhadnúť svoje hranice, medze, ktoré neprekračoval, aby otec, škola alebo bezpečnosť nestratili s ním trpezlivosť. Pravda, niekedy sa vyskytla zhoršená známka zo správania a lamentovanie, čo len z chlapca bude. Otec nemohol pochopiť, na koho sa najstarší synátor podal. Na rodičov určite nie, ale možno sa podobný predok v rodine už vyskytoval. Vyplácal syna remeňom a ten pri takýchto príležitostiach prisahal, že sa isto-iste polepší, áno, už od zajtra, ešte lepšie ešte dnes.

Robo nebol bystrý ani nadpriemerne chápavý, ale prefíkaný. Dokázal rýchlo zistiť, čo človek, s ktorým sa dostal do kontaktu, od neho očakáva, aké má slabé stránky, na akú strunu je najlepšie udrieť. A podľa toho sa aj zariadil. Nepriateľov preto takmer nemal, oveľa viac bolo žičlivcov či ľudí, ktorí ho radi videli. Svojou bezstarostnosťou dokázal nakaziť aj svoje okolie.

Hoci sotva dočítal nejakú knihu do konca, mal pomerne široké, i keď len povrchné vedomosti. Chodil po svete s otvorenými očami a nastraženými ušami, ak už musel tráviť čas v škole, počúval výklady učiteľov, pravda, len tie, čo ho zaujímali. Ľahko mu do hlavy vchádzali a udržovali sa v nej fakty zo žurnálov a deje z filmov. Dalo sa tak s ním hovoriť takmer o všetkom, od politiky až po šport, len si nesmel načrieť do väčšej hĺbky, pretože v nej sa ukázalo, že Robove znalosti sú len figovým listom, pod ktorým je nič alebo len veľmi málo.

Vyslobodením pre neho i pre rodinu bolo, keď skončil základnú školu a dostal sa na priemyslovku vo vzdialenom meste. Tam môžeš začať s čistým štítom, nikto ťa nepozná, záleží len na tebe, ako sa zapíšeš v novom prostredí, neodpustil si kázanie na cestu otec. Robo si vzal jeho slová k srdcu. Zakrátko mal ohmataný terén, vedel, že vychovávateľovi stačí podstrčiť krabičku cigariet a prižmúri oko, ba obe. Iného dospelého si získaš na svoju stranu tak, že ho pochváliš za jeho výšku, krásu, múdrosť, atď.

Je jasné, že hlavou múr neprebiješ, a tak treba hľadať obchádzku. Učitelia stoja na tvojej strane, len ich treba na tú správnu stranu priviesť. Ako? Nič zložité. Človek sa musí tváriť skormútene a nešťastne. Celú noc som sa učil, čestné slovo, spolunocľažníci Emil, Tóno, Miro a ďalší to môžu dosvedčiť. Ale keď ja mám takú strašnú trému. Vyvoláte ma, súdruh profesor, a v tej chvíli všetko zabudnem.

Ej, čo s vami, Robo? Päťky pribúdali, v polroku sa prepadalo, ale na konci roku vždy bola aspoň štvorka, veď chudák chlapec nemôže za to, že je taký trémista. Človek si predstaví jeho nešťastnú tvár, smutný, previnilý obličaj, slzy v očiach, bezmocný výraz. Nejde mu to a nejde, ale snaží sa ostošesť, musím mu aspoň tú štvorku dať.

Robo si medzitým našiel v meste priateľku staršiu o šesť rokov. V sobotu odpoludnia ju postavil na cestu, sám sa schoval v priekope, a potom už spolu autostopom fujazdili do susedného mesta. Tam nehrozil žiadny známy ani profesor, zato sa vyskytovali dva bary a niekoľko vinární, kde bol Robo zakrátko častým hosťom. Platila starena, veď mohla byť rada, že má po boku takého junáka.

Štyri roky trval ten krásny život. Ja som taký Dr. Jekyll a pán Hyde, pochvaľoval si Robo. Nie že by Stevensonov román čítal, ale do barov chodí aj mnoho inteligentov. Predtým ako ožratí spadnú z vysokej stoličky, dozvieš sa od nich mnoho zaujímavého. Stačí len počúvať, chápavo prikyvovať, sem-tam položiť nadväzujúcu otázku. Niečo z ich znalostí sa na teba prilepí. Z medicíny, ekonómie, politiky, výrazy z angličtiny alebo francúzštiny. Užitočné informácie, ktoré môžeš v inom bare, v inej situácii osožne uplatniť.

Alex bol pomenší, bacuľatý a ťarbavý. V najdôležitejších chlapčenských disciplínach – futbale a hokeji – patril k najslabším, aj keď ich hrával s rovnakou vervou ako ostatní. Predmetom posmechu alebo dokonca pohŕdania ale nebol. Pretože Alex vynikal v inej oblasti: bol srdečný a dobroprajný. Kto ho poznal, mal ho v pamäti ako chlapca s úsmevom na tvári, príjemného, ochotného, zhovorčivého. V škole alebo na ulici ho ostatní radostne vítali, v jeho prítomnosti pookriali, cítili sa s ním dobre. Jeho úsmev sa prenášal aj na nich. I tým, čo väčšinou mlčali, sa rozviazal jazyk. Považovali ho za človeka čistého, neschopného lži. Môžeš mu povedať čokoľvek a on si tvoje tajomstvo ponechá pre seba, nezradí ťa, nevybľaboce ho nikomu inému. Cenili si aj Alexovu nebojácnosť, ako vehementne dokáže obhajovať svoj názor, a to i voči dospelým.

Alex sa učil ľahko, zdalo sa, že vedomosti mu samé vchádzajú do hlavy a udržia sa v nej. Na toto svoje nadanie hrešil, doma sa na školu takmer nepripravoval, a tak sa mu stalo, že keď ho učiteľ vytasil, posadil sa do lavice s nedostatočnou. I preto ho ostatní mali radi. Najväčším bifľošom nekonkuroval, podľa známok patril skôr k priemerným. Ten náš Alex, hovorili o ňom s hrdosťou spolužiaci, keby chcel, je najlepší.

Obľúbené predmety v škole nemal, bavili ho vlastne všetky. Lepšie povedané, ak ho nejaký učiteľov výklad zaujal, vrhol sa na danú oblasť so všetkou energiou. Bokom šli ostatné záujmy. Mohli ste ho vidieť v čitárňach, v knižniciach si požičiaval odborné knihy, dumal nad nimi, robil si poznámky. Úbohý učiteľ! Alex sa prihlásil a zasypal ho otázkami, nedal sa zastaviť. Bolo jasné, že o danej problematike má podstatne väčšie znalosti ako pedagóg. Tí rozumní ho nechali chvíľu hovoriť, pochválili ho, dali ho za príklad ostatným, a potom prúd jeho reči zastavili, treba sa venovať predpísanej látke. Boli aj takí, čo nechceli pripustiť, že žiak vie viac ako oni, púšťali sa s Alexom do súbojov, v ktorých ale biedne prehrávali. Spolužiaci sa radovali.

Tí učitelia, ktorí trpeli takýmto znižovaním svojej autority, hľadali možnosť pomsty. Nebolo to ťažké, pretože žiadna látka nezaujala Alexa natrvalo. O nejaký mesiac neskôr sa už venoval niečomu inému. Raz to bola fyzika, potom literatúra, inokedy po biológii nasledoval dejepis. Pedagóg to využil, Alexa vyvolal a nasledovala víťazoslávna päťka s príslušným káraním. Nie si až taký múdry, Alex, príliš veľa si o sebe myslíš.

Lenže pomsta sa míňala účinkom. Po prvé, známky boli chlapcovi ľahostajné a po druhé, on sa predsa nepustil do diskusie preto, aby niekoho porazil, ale pre očakávanie, čo nové z takého stretu vzíde.

A tak Alexove vysvedčenia boli veľmi rôznorodé, bola to sínusoida, v ktorej sa pyšnela napríklad jednotka z matematiky a vedľa nej čupela trojka z fyziky. Ďalší polrok to mohlo byť naopak. Záležalo od toho, čo chlapca práve bavilo a pochopiteľne i od toho, ktorý učiteľ daný predmet práve vyučoval.

Alex závistlivo počúval starého otca, ktorý mu vykladal o svojich profesoroch, pre ktorých bol ich predmet celoživotnou láskou, podľa toho sa mu i venovali a hlavne dokázali svoje zaujatie preniesť na študentov. On takých učiteľov nezažil. Ale ani väčšie príkoria. Pedagógova pomsta bola totiž vždy len umiernená. Pretože Alexov otec bol veľké zviera. Nič na tom nemenila skutočnosť, že nežil s rodinou, s Alexovou matkou sa rozviedol. Pôsobil v Prahe, na ministerstve. Hlavné mesto je síce ďaleko, čo keby sa však chlapec sťažoval? Úbohý učitelík v mestečku kdesi na Slovensku.

Alexova matka mala obavy, či sa jej určite nadaný, ale prelietavý syn dokáže na niečo sústrediť, či ho nejaký odbor zaujme na dlhšie ako na niekoľko dní alebo týždňov. V druhom ročníku strednej školy sa s chlapcom ale udiala zmena. Náhodou natrafil na knihu, ktorá niesla názov Úvod do politickej ekonómie, a problematika, o ktorej dovtedy nevedel prakticky nič a v škole sa ju ani neučili, ho zaujala. Nemožno síce povedať, že jeho rôznorodé záujmy úplne vymizli, ale od tej doby ekonómia prevažovala. Spolužiaci nemohli pochopiť, čo ho baví na hrubých knihách, suchopárnych vetách a neznámych výrazoch. Medicína, prírodoveda alebo matematika, to boli predsa oblasti dôstojné pre ich Alexa. Ale ekonómia? Veď účtovníkom, plánovačom alebo iným úradníkom môže byť každý, na to žiadny talent nepotrebuješ. Je ťa škoda, venuj sa preboha niečomu inému, dohovárali mu.

Prvé ekonomické knihy, ktoré Alex čítal, boli plné definitívnych právd a víťazoslávnej kritiky navždy porazených teórií. Je to však tak? Požičal si ďalšie knihy a došiel k záveru, že s tými večnými pravdami to môže byť aj inak. Nejde o matematiku, kde jedna a jedna sú vždy dve, ani o fyziku, v ktorej Archimedov zákon raz a navždy platí. Dnes hlásaná ekonomická pravda sa zajtra môže ukázať ako hlúposť, vlastne je chybná už dnes, pretože je pravdou len na papieri. Pre neho je ekonómia diskusia, neustále hľadanie, voľba optimálneho riešenia, jeho overovanie v praxi. Z piatich nových spolubývajúcich bol jediný, koho predmet nadchádzajúceho štúdia skutočne zaujímal.

Juro sa od svojich spolužiakov líšil jednou podstatnou charakteristikou. Bol totiž buržoázneho pôvodu. Darmo si vo svojich životopisoch písal pôvod úradnícky, triedny Jasoň, ktorý učiteľoval už za kapitalizmu a bol preto na odbore školstva zle zapísaný, mu vždy toto slovo horlivo škrtol a po pravde napísal buržoázny. Takto označkovaný, a to ako jediný v triede, bol predmetom súcitu ostatných spolužiakov. Juro nie je zlý chlapec, hovorili, ale má smolu, s takým rodokmeňom sa nedostane na žiadnu výberovú školu.

Juro občas v noci slzil, prečo on jediný v triede má takýto biľag, vyčítal otcovi, že sa nenarodil v robotníckej alebo v roľníckej rodine. Keby si aspoň teraz pracoval ako baník alebo zámočník, musel by mi Jasoň písať pôvod robotnícky, vyčítal sploditeľovi. Otec skláňal hlavu, bol si vedomý svojej viny. Veru, mal prestúpiť k robotníkom, chlapec by mal ľahšiu budúcnosť. Ale teraz je už neskoro, je starý, trápia ho choroby, je rád, že mu dovolia pracovať ako úradníkovi.

Spolužiaci sa však pomýlili. Juro totiž veľmi dobre hral futbal a miestne dorastenecké mužstvo si od neho mnoho sľubovalo. Funkcionári futbalu a mesta boli v nejednom prípade totožné osoby. Juro sa mohol vyučiť nejakému remeslu, ale šlo o prostredie, ktoré športu príliš nepraje. Žiaci učilišťa sa venujú hlavne pivu a podobným zábavám, je riziko, že chlapec by im tiež podľahol. Na strednej všeobecnovzdelávacej škole mu bude lepšie, rytmus vyučovanie/tréning je pre mladého športovca vhodnejší. A tak sa Juro dostal na výberovú školu.

Riaditeľom tam bol zaujímavý človek, profesor Mado. Teda profesorom úplne nebol, mal kvalifikáciu iba na základný stupeň, čo ale vôbec neznamená, že bol hlúpy alebo nevzdelaný. Učil predmet, ktorý sa volal občianska výchova, čo mal byť akýsi úvod do zmesi filozofie, ekonómie a politológie. Do značnej miery ale záležalo na pedagógovi, čo z predmetu urobí.

Mado síce dodržoval osnovy, ale so svojimi žiakmi hlavne diskutoval o – ako on hovoril – praktických otázkach života. Na jednej z prvých hodín sa nováčikov opýtal, prečo sa majú dobre učiť. Na takú samozrejmú otázku sa hneď zdvihol les lúk a vyvolaný šťastlivec odpovedal, ako ho naučili: posilňujeme tým svetový mier.

„Mieru je jedno, ako sa ty učíš,“ vyhlásil na prekvapenie všetkých riaditeľ. „Mier o tebe, žiakovi tunajšej školy, dokonca ani nevie. Učíte sa predsa preto, aby ste sa dostali na vysokú školu. Učíte sa pre seba, nie pre mier.“

Všetci prekvapene zízali. Taký sebecký, taký prízemný cieľ majú?

Po druhý raz Mado prekvapil svojich študentov vtedy, keď v pivnici školy začalo horieť. Žiaci sa pod vplyvom Zoji Kosmodemjanskej, Stachanova a ďalších sovietskych hrdinov vrhli zachraňovať školský majetok, vynášať staré lavice a bezcenné kópie obrazov, ale Mado nariadil preč, okamžite všetci von. Na priestranstve pred školou študentom vysvetlil: vaše zdravie je dôležitejšie ako táto budova. Školu postavíme znovu, ale zdravie vám nikto nenavráti.

Juro obdivoval Mada. Všetko nemusí byť tak, ako sa píše v novinách a ako ich učia ostatní učitelia. Treba myslieť vlastnou hlavou. Či im Mado neopakoval zásadu veľkého Voltaira, ktorú si Juro zapamätal takto: „Nesúhlasím s vaším názorom, ale budem sa do smrti biť za vaše právo, aby ste ho mohli povedať.“

Vraj to bolo aj Marxove heslo a slová toho bradatého by mali predsa platiť i dnes, veď z neho vychádzal aj najväčší z najväčších, neomylný a nespochybniteľný génius Lenin. Neomylný? Prečo by sa nemalo pochybovať aj o ňom? Veď už René Descartes vyhlásil: „Pochybujem, teda myslím, myslím, teda som.“ Do koša s heslami a večnými pravdami!

A tak na jednej z ďalších hodín, keď Mado vykladal žiakom, ako sa strana dokázala poučiť zo svojich chýb, zbaviť sa kultu osobnosti a rehabilitovať neprávom odsúdených, sa Juro prihlásil a opýtal sa, prečo teda istí Husák a Novomeský nemajú žiadne funkcie, nie sú predsa ešte takí starí.

Mado otázku akoby nepočul, pokračoval vo výklade. Po hodine si zavolal Jura k sebe do riaditeľne. „Vždy boli a budú určité medze, ak chceš ohrady,“ vysvetlil mu. „Sú vysoké a hocako sa snažíš, nepreskočíš ich. Iba čo si pri pokusoch prekonať ich nabiješ ústa alebo vylomíš krk. Viem, viem, čo chceš povedať,“ mávol rukou, keď zbadal Jurov pokus prerušiť ho. „Že takéto tvrdenie je nevedecké, že odporuje Voltairovej zásade. Ja ti však teraz vykladám nie o vede, ale o živote. Ty musíš byť predovšetkým vďačný. Vďačný za to, že napriek svojmu pôvodu môžeš študovať strednú školu. Ak ti smiem poradiť, na to nezabudni. Ohrada a vďačnosť, podľa toho sa správaj.“

Juro Madovi veril. Čo je dovolené spolužiakovi robotníckeho pôvodu, jemu nie je, čo sa tomu prepáči, Jurovi nie. Taký Tomáš nemusí byť vďačný. Juro sa musí podstatne lepšie učiť ako syn robotníka. Jeho buržoázny pôvod ho k tomu zaväzuje. Nie že by tak vymazal svoj hendikep, ale dá tým najavo svoju vďačnosť. Za čo? Za to, že môže chodiť do školy spolu s ostatnými deťmi, dokonca si podať prihlášku na rovnaké školy ako oni.

Žijem trojaký život, premýšľa Juro. Jeden v škole, ďalší na ulici, tretí doma. V škole hovoríme a píšeme, ako sa patrí. Všetko, čo je v ZSSR a teda aj u nás, je biele, krásne a príkladné, na Západe je všetko s opačným znamienkom. Naše problémy sú len dielčie a prechodné, sú iba dôsledkom subjektívnych chýb, nastúpená cesta je správna a nespochybniteľná. Pýtať sa síce môžeš, aj diskutovať, ale len v stanovených hraniciach, určených mantineloch, ohradách myslenia a konania. Pravdy, ktoré hlása rádio, noviny a učitelia sú nespochybniteľné.

Prestávky v škole sa už počítajú do ulice. Spolužiak Karol: „Mám príbuzných v Belgicku a tí nás navštívili. Ako to, že majú osobné auto a my nie? Aj oblečení boli lepšie a pozvali nás na obed do reštaurácie. Posielajú nám valuty, ktoré otec mení na tuzexové bony. A nie sú to žiadni vykorisťovatelia, len obyčajní zamestnanci. Takže v kapitalistickej krajine sa žije lepšie ako v socialistickej?“

Kamarát Milan bol s rodičmi na turistickej ceste vo Francúzsku. Vrátil sa so žuvačkami, tranzistorom a v džínsoch, o akých ostatní môžu len snívať. „Aká nezamestnanosť, bieda a vykorisťovanie?“ smeje sa. „Všetko tam funguje, všetkého je nadbytok, peňazí máš ako pliev. Nie ako v tom našom biednom socializme.“

Ulica umožňuje oveľa voľnejšiu diskusiu a výmenu názorov ako školské lavice, ale spolužiakom i tak nepovieš, že otec sleduje Slobodnú Európu. Starý si vypočuje reláciu, vďaka rušičkám sotva zrozumiteľnú, a potom nadáva: „Práca stojí za hovno a plat za ešte väčšie hovno.“ Matka sa pridáva: „Nedostala som mäso, ovocia je málo, všade nekonečné fronty, u lekára som včera sedela v čakárni tri hodiny.“

Keď bol Juro ešte malý, rodičia ho spoločne varovali: „Nikomu ani slovo o tom, o čom sa bavíme doma. Počuješ? Mali by sme veľké nepríjemnosti, otca by možno aj zavreli a teba určite neprijali do žiadnej poriadnej školy.“

Áno, trojaký život, konštatuje v duchu už takmer maturant Juro. Je prirodzené, že to, čo sa upečie doma, nevynesieš na ulicu a učiteľom nedonesieš to, o čom sme sa hádali na ulici. Prečo sa ale nemožno voľne baviť o politike alebo ekonomike, mať iný názor než je ten, ktorý počuješ od učiteľov alebo čítaš v novinách?

Domácnosť, ulica a škola pripravujú Jura na život. Nehovoriť pravdu, predstierať, klamať. V tom čase je veľmi moderné krasokorčuľovanie, na ktoré sa doma často dívajú v televízii. Na čiernobielej obrazovke sa moderátori vyžívajú v opisoch farebného oblečenia pretekárov. Pre Jura nuda, ale nielen preto, že tento šport ho nebaví. Považuje ho predovšetkým za nespravodlivý. Predvedieš skvelý výkon, ale nemáš ešte meno, u rozhodcov nie si obľúbený a skončíš v prepadlisku. V atletike na stovke vyhrá najrýchlejší a všetko je jasné. Naozaj? Ale mali všetci účastníci rovnaké podmienky na prípravu, sú rovnako vysokí? Je jasné, že absolútna spravodlivosť neexistuje. A čo tá relatívna? Vyzerá to tak, že život nie je ani ten beh na sto metrov, skôr krasokorčuľovanie. Podobá sa na trojitého rittbergera. Prvá otočka domácnosť, druhá ulica, tretia škola. V dospelosti namiesto ulice dôverní priatelia, školu strieda pracovisko. Trojitý rittberger je neľahký skok, aby si ho zvládol, musíš intenzívne trénovať. I tak sa ale skoky nie vždy vydaria. Prichádzajú pády a stroskotania. Riťberger, smial sa otec pri pozeraní televízie, keď nádejný skokan spadol. Ako v živote, hovoril si Juro, len tam tie pády zrejme viac bolia.

Čas maturít. Juro sa učí výborne, aj keď početné pasáže z fyziky a chémie vlastne nechápe. Dokáže síce odrapotať látku o chode motora, ale zostáva pre neho záhadou, ako to, že auto sa pohybuje. Nechápe, ako je technicky možné, že jedna bomba dokáže vymazať zo sveta celé mesto. Baví ho dejepis, literatúra, divadlo.

Mado si ho nechal zavolať do svojej pracovne. „Vidím tvoju prihlášku na vysokú školu. Dejiny umenia. Kamarát, zabudni na univerzitu, na humanitné smery. Tam na každý odbor prijímajú len niekoľko poslucháčov, ak ho vôbec v danom roku otvoria. Uváž, aké máš ty so svojím pôvodom šance. Na futbal, dúfam, nespoliehaš.“

„Nie, nie,“ rýchlo odvetil Juro. Dobre vedel, že jeho úroveň stačí ešte tak na druhú dorasteneckú ligu, ale v Bratislave naň nikto nie je zvedavý. Ostatne, futbal hrá stále menej, teraz sa venuje hlavne ľahkej atletike.

„Šance máš iba na technike,“ pokračuje Mado. „Strojárstvo, stavebníctvo, elektrotechnika.“

„Díval som sa do programu štúdia,“ hlesol Juro. „Určite by som takú školu nezvládol.“

„Ako myslíš,“ pokýval hlavou Mado. „Len nezabudni na ohradu. Ako som ti hovoril. Hlavou ju neprerazíš, nohami nepreskočíš.“

Riaditeľ má pravdu. Počkám rok, povedal si Juro. Nastúpim do fabriky ako robotník, vylepším si profil, potom sa znovu prihlásim na univerzitu. Tak sa i stalo, teda čo sa týkalo nástupu do závodu. Pracoval v ňom však iba necelé dva mesiace, keď si v novinách prečítal oznam, že na ekonómii budú v septembri dodatočné pohovory. Takmer univerzita, povedal si. Skúsim to, a o rok sa znovu prihlásim na dejiny umenia. Ak ma zase neprijmú, zostanem na ekonómii. Aspoň vrabca budem mať v hrsti. Okrem toho nebudem musieť na dvojročnú vojnu.

Ktovie, aké boli kritériá pre prijímanie dodatočných kandidátov. Juro ale skúšky urobil, podľa písomných testov bol dokonca druhý najlepší. Žeby tu pozabudli na hľadisko najdôležitejšie, teda triedne? Nech už bolo akokoľvek, či niekto pri jeho mene zavrel obe oči alebo napodiv rozhodoval o prijatí len na základe výsledkov, na školu sa dostal.

Teraz bezradne hľadí z postele na stenu. V nedeľu odpoludnia sa mu úspešne podarilo doterigať sa s obrovským kufrom do svojho nového prechodného bydliska. Úspešne? Trasy električiek si zapamätal, čo nebolo ťažké, pretože všetky smerovali od hlavného nádražia do mesta. Dokonca aj vystúpil na správnej zastávke, ale potom zostal bezradne stáť. Ako sa dopraví ďalej, do domu, ktorý stojí niekde hore, v uliciach štvrte, ktorá sa nazýva Palisády? Vidí síce drôty trolejbusovej linky, ale ktovie, kam tá smeruje, kde má ďalšie zastávky? Opýtať sa hanbí, a tak sa nenápadne pokukujúc do mapy vyberá na strastiplnú púť. Chvíľami sa zastaví, odpočinie si, prehodí kufor z ruky do ruky. Konečne. Celý spotený zastaví pred reprezentatívnym domom. Áno, názov ulice sedí, aj číslo domu. Hurá. Dúfajme len, že niekto bude doma. Bol. Otvoriť bránu mu prišiel starý pán. Netváril sa príliš prívetivo a rovnako zneli aj jeho slová: „Tak si tu. Dobre.“

Vyviedol Jura do druhého poschodia, kde boli troje dverí. „Býva tu ešte Štefan, strojár, a Boris, architekt. Ale to sú už páni študenti, štvrtáci, tým škola začína neskôr ako tebe. Záchod a kúpeľňa sú spoločné na chodbe. Platenie každý mesiac prvého, udržovať čistotu. A hlavne ticho, moja rodina neznesie hluk, teda nie ten od cudzích,“ zasmial sa vlastnému vtipu domáci. „Na to nezabúdaj, v opačnom prípade by sme sa rýchlo museli rozlúčiť.

Počkaj, počkaj, ešte niečo som mal.“ Majiteľ zašmátral vo vrecku nohavíc a vytiahol lístok. „Aha. Tvoj otec si praje, aby si každý večer bol najneskôr o desiatej doma. Ja to mám sledovať a za to mám od neho sľúbený príplatok. Mohol by som kontrolovať aj iné záležitosti, čo papá ale nechce a hlavne za to nebude platiť. Máš teda vlastne šťastie v nešťastí.“

Juro si vybalil veci do vysokej úzkej skrine a bezmocne si sadol na posteľ. Bol poriadne hladný. Ešteže mu mama dala niečo na cestu, ale čo bude jesť zajtra? Kde sa vlastne bude stravovať? Kto mu to povie? Ako si zoženie záhadnú električenku, kam sa má prihlásiť na prechodný pobyt? A hlavne ako zajtra trafí na začiatok školského roku? Dúfal, že to všetko mu vysvetlia jeho spolubývajúci, ale tých nebolo. Sám vo veľkom cudzom svete.

Sen o začiatku školského roku

Internát bol zatiaľ takmer prázdny, okrem prvákov v ňom boli iba tí, čo mali pred sebou opravné termíny. „Tak čo, uchá,“ oslovil ich posmešne kolega zjavne z vyššieho ročníka. „Tešíte sa, tešíte? A hlavne nezabudnite prísť zajtra zavčasu. Účasť a presnosť sa kontrolujú, dopustiť sa priestupku hneď na začiatku by bola vážna chyba, mohli by vás aj hneď vyhodiť.“

Bolo im síce divné, že starší kolegovia nie sú prítomní a že i z prvákov väčšina zrejme chýba, ale všetci piati si poslušne pripravili obleky, biele košele a kravaty. Zajtra ich čaká dôležitý deň.

Ale čo s tým dnešným? „Čo tak skočiť si na pivko?“ navrhol Robo.

„Prečo nie?“ bol hneď pripravený Jano. „Vieš ty ale, kde je tu blízko krčma?“

„Bratislavu nepoznáme, ešte zablúdime,“ odhováral ich Cyril.

„Čoby sme blúdili,“ hodil rukou Robo. „Pôjdeme rovno za nosom a zastavíme sa v prvom hostinci, na ktorý natrafíme. Rovnakou cestou sa aj vrátime späť.“

„Len koľko to bude stáť?“ robil si starosti Mikuláš. „Pivo je tu určite drahšie ako u nás. Nemali by sme hneď na začiatku míňať peniaze.“

„Na pivo azda máš,“ zasmial sa Alex. „A keď nie, ja ti ho zaplatím.“

„Čoby si mi platil. Ja len, že krčma a pivo, na to nie som z domova zvyknutý. A o koľkej vlastne zatvárajú internát? To si musíme najskôr zistiť, nie aby sme zostali na ulici.“

„Ej, tu predsa už nie si na strednej škole,“ zahriakol Mikiho svetácky Robo. „Sme vysokoškoláci, dospelí ľudia. A o internáte to mám už zistené. Keď prídeš po záverečnej, brána je síce zavretá, ale stačí zazvoniť a vrátnik ti otvorí.“

„A nezapíše nás, neoznámi to v škole, nebudeme mať poťahovačky?“ starostlivo sa zamračil Miki.

„Zapíše, nezapíše,“ odvrkol Jano. Dáme sa mu prepitné a ešte sa nám hlboko pokloní. Zložíme sa naň len štyria, všetci okrem teba, neboj sa, hneď prvý deň v Bratislave neskrachuješ.“

Vyšli von, sú piati, čerství vysokoškoláci, idú poznávať Bratislavu. Proti tomu predsa nikto nemôže nič namietať. Vydali sa síce rovno za nosom, ale čoskoro zabočili vpravo. Robov neomylný čuch objavil v bočnej uličke cieľ ich výletu. Miki sa spokojne poobzeral v prítmí ošarpanej miestnosti. „Ako u nás,“ podotkol. „Tu to nemôže byť drahé.“ Objednali si po pive. „Žiadne ostré,“ odmietol prudko za všetkých Mikuláš.

Priťukli si. „Nič moc,“ povedal Robo.

„Prelož o čom hovoríš,“ nerozumel Jano.

„O internáte predsa. Na strednej škole sme mali lepší. Domnieval som sa, že na vysokej je všetko na vyššej úrovni a tuhľa to máš, taká búda...“

„Ale aspoň je ubytovanie lacné,“ oponoval Mikuláš. „Ani strava nás nevyjde mnoho.“

„Lacné, lacné,“ zašomral Robo, „ale tie podmienky.“

Cyril chcel zo zvyku namietnuť, že keď Robo nie je spokojný s tým, čo mu takmer zdarma ponúka naše zriadenie, môže ísť bývať na privát a platiť o nulu viac. Ale pravdu povediac, sklamaný bol aj on. Budova mala svoje roky, steny, dvere i okná poznačil čas, nábytok pamätal niekoľko generácií študentov, ale podstatne menej opráv. Stačili už navštíviť umyvárne a záchody. Úbohé a okrem toho na toľko obyvateľov je ich kapacita určite nízka. Jedáleň je v podzemí a rovnako tak aj sprchy.

„Možno v tej našej ubytovni bola pôvodne odbočka väznice,“ zažartoval Robo.

„Prečo nie?“ chytil sa jeho slov hneď Alex. „Všimli ste si predsa, že neďaleko od internátu je Justičný palác, dozorcovia a väzni by to teda nemali ďaleko.“

„Súdruhovia, teda páni, páni, len pokojne. Nezabúdajte, ako málo platíme a okrem toho sme v centre mesta,“ upozornil ich Cyril. „Známy z nášho mesta býva na Garde. V júni po pohovoroch ma tam zaviedol. Ubytovanie síce lepšie ako naše, ale tá vzdialenosť!“

„Tak, tak, všetko má svoje výhody a nevýhody,“ konštatoval Mikuláš a nervózne sa pozrel na hodinky. „Nemali by sme už ísť?“

„Čo si, po jednom?“ nechápal Jano. „Dáme ďalšie, veď si si ešte nemohol uhasiť smäd.“

„Poznáme to,“ pokrútil nespokojne hlavou Miki. „Z dvoch sú tri alebo aj päť. Nechcem sa váľať hneď prvý deň v Bratislave pod stolom.“

„Tak si choď,“ odvrkol mu Jano. Dobre Mikiho odhadol, vedel, že sám sa do ulíc veľkomesta neodváži.

„Tento poznáte?“ odľahčil atmosféru Robo. „Rozprávajú sa dvaja opilci. Prvý oznámi kumpánovi: už všetko vidím dvojmo. Kolega vytiahne stokorunu a hovorí mu: tu máš dve stovky, ktoré si mi včera požičal.“

Smiech, dokonca všetci pochopili, zaznamenáva svoj úspech Robo.

„A ako sa tešíte na školu?“ zmenil nečakane téma Alex. Tváre zvážneli. Obavy mali, načo zastierať.

„Ešte aj ty začínaj,“ zahundral Cyril. „Koľko som sa len doma napočúval, uč sa, nie aby si nám urobil hanbu, nesklam nás. Ako keby som ja šiel do Bratislavy so zámerom, že školu nedokončím. Ale či učivo zvládnem, to veru neviem. Na vysokú školu som ešte nechodil.“

„A ja si zase hovorím, že keď ju spravili iní, tak prečo nie ja? Som azda hlúpejší? Len tá matematika,“ povedal ustarane Mikuláš. „Počul som, že v prvých dvoch ročníkoch je práve v tomto predmete najväčšie sito, väčšina ho nezvládne. A my, čo sme skončili strednú ekonomickú, máme v matike veľké nedostatky.“

„Nejako bolo, nejako bude,“ mávol rukou Robo. „V každej situácii sa dá vynájsť. Treba zistiť podmienky, prispôsobiť sa im, výhody využiť pre seba. Učiť sa a potom urobiť skúšku dokáže každý hlupák, ale opak, to je umenie.“

„Ako to myslíš?“ nechápal Miki.

„No ty s tvojím vedením, ty sa mi určite budeš usilovne učiť,“ zavŕtal Robo. „Tak ti to poviem polopate. Neučiť sa a prejsť, tak znie moje heslo.“

„Ale na vysokej škole sa musí učiť každý, inak skúšku nespravíš. Nároky sú veľké,“ oponoval Miki.

„Uvidíme, uvidíme,“ zmierlivo odvetil Robo. „Ale vysedávanie nad knihami nie je nič pre mňa. Treba si užiť, spoznať nočnú Bratislavu, skutočný život nie je v posluchárňach ani v skriptách.“

Cyril sa podozrievavo zahľadel na Roba. „Ty budeš nejaký špekulant. Takých mám najradšej. Čo kľučkujú, hľadajú len výhody, štítia sa práce. S poctivosťou najďalej zájdeš.“

„No, no, starký, nechaj si tie uvedomelé reči do školy,“ zavrátil Cyrila Jano. „Ja napríklad som vždy najďalej zašiel s buchnátmi. Ak ma niekto naštve, poviem mu neser ma, inak bude buchnát. Nepočúvne, nuž ho vybuchnátujem a je pokoj,“ konštatoval spokojne a pozrel sa na svoje obrovské päste.

„S tebou sa budem kamarátiť,“ sľúbil mu Robo. „Problémov je vždy habadej. So mnou si zabuchnátuješ, to ti sľubujem.“

„Čo poviete na zásady hospodárskej reformy, na to, že sa majú uplatňovať ekonomické nástroje riadenia?“ zakorčuľoval do ich budúcej odbornosti Alex. „Je načase, veď extenzívne zdroje rastu národného hospodárstva sa vyčerpali. Trh už nie je zakázané slovo, potrebujeme vyššiu produktivitu práce, efektívnejšiu ekonomiku,“ sám si odpovedal.

Ostatní štyria na Alexa vyvalili oči, len Mikuláš neochotne zahundral: „Niečo nám v škole o tom hovorili, ale medzi maturitnými otázkami reforma nebola.“

Alex bol vo svojom živle. „O krachu tretej päťročnice určite viete. Plánované ukazovatele v národnom dôchodku, raste produkcie a investícií sa ani zďaleka nesplnili. Ale to je len následok. Príčina spočíva v administratívnom plánovaní, byrokracii, snahe po plnení čísel za každú cenu, a nie po zlepšení kvality, štruktúry, skutočnej produktivity.“

„Odkiaľ to máš, o tom krachu? O ničom takom sa u nás v podniku nehovorilo. Ostatne v socializme žiadna kríza nie je možná, píše sa to v každej učebnici. Tvoje reči sa mi nepáčia,“ zamračil sa Cyril.

„Aj otec mi to hovoril, viete, on pracuje v plánovacej komisii v Prahe,“ bránil sa Alex.

„Môj zase v lesnom závode. A pred odchodom do Bratislavy mi povedal, aby som poriadne narúbal dreva, nech je zo mňa aspoň nejaký úžitok predtým, ako sa vyberiem študovať na pána. Ty zrejme patríš medzi tých premúdrených, a to sú moji kandidáti na buchnát,“ zavrátil ho Jano.

„Prepáčte, nechcel som sa vyvyšovať ani upozorňovať na seba,“ sčervenal Alex. „Ja len, že vás to určite zaujíma, veď budeme študovať ekonómiu.“

„Jasné, že áno, mňa teda určite, od teba zrejme je čomu sa priučiť,“ prikývol Robo. „Aj s tebou sa budem kamarátiť. Už viem, že Jano je na buchnáty a ty na rozumy. Keď bude nejaký test, sadnem si k tebe. Opísať predsa, starký, dáš, nebudeš pes.“

„Dobre, dobre,“ ustupoval Jano, keď videl zarazeného Alexa. „Veď ja nič v zlom, sme predsa kamaráti, kolegovia. Takému ako ty by ma ani nebavilo dať buchnát.“

Na Mikulášovo naliehanie sa ostatní neochotne zdvihli. Rozjarene si vykračovali po neznámom meste. Pivo im trochu stúplo do hlavy, obavy boli preč, v tejto chvíli im Bratislava patrila. Prvý začal spievať Jano, ostatní sa pridali, aj keď Mikuláš vlastne len otváral ústa. Vtom sa pred nimi vynorili dvaja príslušníci ZNB. „Čo to je?“ skríkli. „Nevpracete sa do kože, chuligáni akísi?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predslov

Realita konca

Sen o príchode do Bratislavy

Sen o začiatku školského roku