Tomáš Najt

Zastavený čas

Elektronická kniha

Venovanie:

Venované manželke, synovi a všetkým ľuďom s fantáziou a snami

ZASTAVENÝ ČAS

20. výhoda: Ani prašivý hajzel ti nezdrhne

„Načo tam vôbec pozerám?“ pýta sa pred zrkadlom a ani netuší v koho kúpeľni, a nečaká pritom žiadnu odpoveď. Akoby si vychutnával to ticho vôkol neho, alebo sa len zmieril, že to ticho aj tichom zostane. Ohlušujúce ticho.

„Do riti!“ zahromžil a šmaril žiletku smerom k výlevke umývadla. Pôvodný plán oholiť bradu sa zdal byť jednoduchý. To by ju však musel vidieť. Sám nebol na holenie pevne rozhodnutý, veď driapať žiletku po tvári na sucho nie je vôbec príjemné. A ešte aj to prekliate zrkadlo nie a nie ukázať jeho ksicht. Prekliate sú všetky zrkadlá, cédečka, vitríny, aj vodná hladina. Toto konkrétne odráža len tú mizernú stenu za ním a tá je mu teraz na nič. Čo by videl v odraze? Chlapíka s otlakmi na spánkoch od kamenárskych okuliarov, zarasteného, unaveného. Hlavne však najaktívnejšieho na celej planéte Zem. Týmito myšlienkami sa vždy vedel utešiť. Žiletka zaseknutá bez pohybu, kde ju pred pár sekundami ruka pustila, zostane na rovnakom mieste, až kým možno raz jedného dňa sama nespadne. A toho jedného dňa na zem padne poriadne kvantum vecí. Pri tej predstave sa vždy uškrnul do priam až škodoradostného úsmevu chlípneho pôžitkára.

Vykročil z kúpeľne k obývačke domu, v ktorom nikdy dovtedy nebol a svojím spôsobom tam nie je ani teraz. Nebyť teplého dňa a otvorených dverí na dome, hľadal by iný dom. Ale dvere práve na tomto dome boli znamením. Do toho ešte tá prekliata zranená noha.

„Fajn, žiaden ozubený pes, naštvaný manžel, rodinka uprostred hádky... hmm...“, nahlas zhodnocoval situáciu v dome pre prípad, že by sa celý ten malér s časom rozhodol sám od seba napraviť. Žena, možno vo veku odhadom štyridsaťpäť rokov, sedela v kresle pred televízorom s jednou nohou zloženou pod zadkom. Obraz žiaril zaseknutý v scénke, v ktorej sa každý dielik obrazovky podivne leskol a nedával ani tušiť, čo je to za program. Výraz v tvári diváčky nehovoril nič o tom, že by ju program zaujímal. Nečítala ani otvorený časopis pre ženy v rukách pred sebou, jeden z tých, ktoré sám pokladal za zbytočné. Skôr kútikmi unavených očí sledovala dieťa v postieľke na kolieskach, ktoré strkalo nožičku cez drevenú mrežu. Celý krásny rozľahlý gauč voľný, skoro ako keby volal po tom, aby ho niekto obsadil. Len tak hocikde sa ale zaspáva ťažko. Na nohách bol už dĺžku celého jedného pôvodného dňa a organizmus mal totálne v prdeli. Veľmi rýchlo by zaspal kdekoľvek. Skôr, než zaľahol, vytiahol z tesného batoha obálku s veľkým tlačeným oznamom „PREČÍTAJ SKÔR, AKO MA ZOBUDÍŠ!“ sklonil sa k žene v kresle a nastavil ju zhruba štyridsať centimetrov pred jej očami do vzduchu. Keď od nej odstúpil, o pár metrov ďalej, dal ruky dozadu a dvoma krokmi vpred zo seba vyzliekol batoh. Ten fascinujúco zostal vo vzduchu na mieste, kde ho už ruky nedržali pri tele. Takto odľahčený si ľahol spať s podivnou trubicou na gumke pred nosom.

Po zobudení chvíľku sledoval digitálky, ktoré si predtým vytiahol z vrecka kraťasov. Bolo ráno 09:53 a 6 sekúnd, 2. júna 2017. Toľko isto, koľko bolo aj pred tým, než vošiel do tohto domu a koľko bolo aj vtedy, keď si ponaťahoval všetky svoje kosti.

„Dobré ráááááááááno! Dnes bol, je a bude nádherný deň.“ poprial si hneď ako pootvoreným okom skontroloval, že sa nikde nič nezmenilo. Vstal z pohovky, ktorá zostala s presne tak vyležaným tvrdým odtlačkom, akoby na nej Richard ešte stále ležal. Cítil sa, akoby bolo ráno. Lenže čas stojí a tak neexistuje ráno, obed, či večer. Nedokázal by povedať, či je v tomto svete uväznený dĺžku pôvodného mesiaca, alebo dvoch. Možno ubehlo päťdesiat dní a možno je to len dvadsať a nečudoval by sa, keby ich bolo rovných sto. Stále dostatok času na pochopenie toho, čo sa stalo, no jedine ak pre kvantového astrofyzika, ktorým samozrejme nie je. Nevyspal sa dobre, noha ho pálila aj počas spánku. Okrem toho spánok samotný nebol tak ľahkou záležitosťou, ako kedysi. Zdalo by sa to nemožné, ale vyčerpanie a chuť žiť dokáže divy. Príležitosť na zadusenie bola pre neho postávanie na jedinom mieste. Dôvod je jednoduchý. Vydýchaný vzduch mu totiž stál pred nosom. A keď niet kyslíka, exitus! Finito! Kaput! Preto si vyrobil jednoduché zariadenie, ktoré volá “ypsilon”. Ešte takých sto kilometrov odtiaľto to boli obyčajné kartónové rolky z toaletného papiera, teraz to bol sofistikovaný nástroj, ktorý bol hodný vlastného patentu. Presne tak. Kartónové rolky, ktoré po oslintaní zmäkli, nahradil plastovými. Celá veda.

„Nekukaj na mňa tými očami. Vystískal by som ťa, čo by nie!“ prihovoril sa krpcovi v postieľke, ktorý svoj pohľad aj tak upieral na jednu z drevených mreží a nie na cudzinca. Také malé bábo by pokojne vystískal. Videl však dielo skazy, keď sa niekoho dotkol. Vedel preto, že sa bude dotýkať už len grázlov a dílerov. Ak vôbec nejakého vonku nájde. Rád by ho pohladil, no niekde celkom inde by pri takom pohladení možno prišiel o vlasy. Alebo kožu... alebo by to vôbec neprežil. Ťažko povedať.

„Dobré bábo!“ pochváli krpca. Veď prespal nejaký, nevedno aký, čas a ten malý nezavrieskal ani raz. Pani domu ho stále sledovala tak nebadane, ako pred Richardovým zdriemnutím. Možno spal 10 hodín, možno 3. Pojem hodina ale už nejaký čas neexistoval, čiže to bolo jedno. Ťažko povedať. Na hodinkách stále svietilo 09:53:06, ba aj na stolíku pod televízorom a v kuchyni na stene sa ručičky nachádzali niekde na podobných číslach.

„Je čas ísť...“, odlepil sa od dieťaťa a navliekol sa do napnutých ušiek batoha, akoby mu ich niekto držal a čakal, kým si ho navlečie. Na krátky moment si uvedomil, aký vtip pred chvíľkou vymyslel, najmä, ak čas už nie je časom. Otočil sa k pani v kresle, zobral obálku zaseknutú zhruba 40 centimetrov pred jej očami a schoval ju do ruksaku. Chcel sa rozlúčiť, no chvíľu stál a rozmýšľal nad tým, prečo ho prepadol zvláštny pocit. Až teraz, keď stál pri hľadiacej žene, všimol si malú halu so schodmi na poschodie, v ktorej sa krčila tmavá postava so svetlou, možno plešatou hlavou.

„Hajzel!“ vykríkol Richard od preľaknutia a začal sa smiať. Až po chvíli vykročil k tejto postave, aby jej osobne vynadal zoči-voči za to, že o sebe doteraz nedala vedieť.

„Čo sa tu krčíš ako nejaký zlodej?“ premeriaval si ho pohľadom, no pobavenie sa pomaly menilo na neistotu. Nepasoval mu tento chlap do tohto domu. Tričko s ťažko identifikovateľnou svetlou farbou a fľakmi rôzneho veku len dopĺňali lacné rifle a ošarpané tenisky.

„A že nesúď človeka podľa odevu!“ ironicky poznamenal, keď si uvedomil, že výraz extrémne chudého chlapa s jedným pootvoreným okom prikrčeným možno aj pre iný problém ako zdravotný, patrí ľudskej troske.

„Hajzel!“ vypustil zo seba tentoraz už naštvane. „Toto má čo znamenať? To ste sa už ľudia dočista zbláznili? Nestačil jeden grázel tam vonku a tu vnútri číha druhý? To ste nejaká rodina, alebo ste sa dohodli? Veď tu sa nikdy nekradlo!“ nadával. Táto časť Bratislavy sa nikdy neskloňovala so zlodejinou. Teda pokiaľ vedel.

Neznáma troska, ktorej bolo ťažko uhádnuť správny vek, v ruke zvierala dámsku peňaženku. Do zadného vrecka nohavíc napchal koženkovú kazetu, ktorá ak by mala o centimeter viac, už by ju musel niesť v ruke. Akoby nosil nohavice s presne vymeranou šírkou vreciek. „Ja ti dám!“ poznamenal a pustil silený, ale pre neho hlavne uvoľňujúci, hurónsky smiech. Silený na toľko, že si sám pripadal trápne. Ale pred kým vlastne? Mohol si to dovoliť. Pri troche filozofie by sa totiž nedalo poprieť, že bol v danom momente Richard najmocnejším človekom sveta.

Postavil sa v kuchyni s rukami v bok a premýšľal, ako stojaceho chlapíka vytrestať. V hlave sa mu preháňalo niekoľko rôznych scenárov toho, čo sa stane, ak sa naozaj malér s časom sám od seba napraví. Alebo keď zistí, ako s časom pohnúť. Nikdy nevedel, ako pomenovať to, čo sa stalo. Bolo to dávno, čo mu vysvetľoval Adam, kamarát zo školy niečo o fotónoch a svetle, ktoré by v zastavenom čase nefungovali, či dokonca nemožnosti akéhokoľvek pohybu. Nepamätal si okrem toho cudzieho slova absolútne nič, ale asi to celkom neplatilo, keď sa on sám dokázal pohybovať. Predsa doteraz nikto nezastavil čas. Alebo áno? Richard nebol vedec, odborník na čas, ale čoraz ďalej sa z neho stával najvzdelanejší človek na svete v oblasti fungovania sveta, keď sa čas zastaví. Zopár prešľapov a doterajších omylov ho však naučilo veľa. O tom nepochyboval.

Napríklad to, že ak niekoho zastaveného v čase pobúcha po ruke, môže ho tým zabiť. Alebo minimálne odtrhnúť ruku. Teda možno. Záleží od uhľa pohľadu. Vlastne ani nie pohľadu, ako od uhla, v akom sa mu ruky niekto dotkne. Ešte skôr, ako sa krčiaci vyvrheľ pri schodoch možno raz ocitne v pasci, musel nájsť niečo na jeho znehybnenie. Ak by bol vrah, stačilo by pritlačiť ruku k jeho hrudi a odísť. Nechcel byť vrahom. Dúfal, že tých pár nehôd doteraz z neho vraha nespravilo, alebo skôr nespraví. Viac nie. Tentoraz ho znehybní. Na to potreboval lano, alebo pásku. V ruksaku jej nemal dosť, aj keď tento tu v sebe veľa sily mať nemohol. Otázne bolo, ako docieliť nájdenie pomôcky s minimálnymi škodami?

Sám si pripadal trochu ako zlodej, no nemienil spať pod holým nebom. Preto hľadal miesta, keď ho premáhala únava, ako toto. Nikdy nechcel nikomu uškodiť. Teda, ak si to oprávnene dotyčný nezaslúžil. Chcel prehľadať kuchyňu, no mátalo ho, čo všetko sa môže stať. Kým niektoré dvierka by mu zostali v rukách, iné idú ľahko. Netuší, ako sa správajú predmety, vychádza len z predpokladov. Čiže čo sa vlastne stane s dvierkami kuchynskej linky, ak sa ich pokúsi v zastavenom čase otvoriť? Vždy sa pri týchto úvahách Richard pozastavil nad tým, ako absurdne by zneli titulky v novinách.

LETIACE DVIERKA Z KUCHYNE PRERAZILI TROMA DOMAMI

KORENIČKA NÁHLE PRELETELA HRUĎOU MLADÉHO MUŽA

ŠOKUJÚCA ZÁHADA: JOZEFOVI (30) NÁHLE ODTRHLO NOHY

Zároveň hneď začal premýšľať, kde všade mohol spraviť chybu a spôsobiť tak viac škody, ako úžitku. Kto mal tušiť, že jedného dňa bude musieť obyčajný smrteľník riešiť otázky, ku ktorým neexistuje žiadna odpoveď?

„A cenu za najpremýšľavejšieho filozofa sveta vyhráva...!“ precvičoval si nahlas hlasivky v strede cudzej kuchyne s kývajúcou bradou, úsmevom ‘á la blbeček’, ukazujúc pritom na seba. Musel sa so sebou rozprávať. Ako sám zhodnotil, inak by už dávno zošalel.

„To snáď nie!?“ nefalšované šťastie v jeho hlase zhodnotilo najnovší objav. Keď sa lepšie pozrel na kuchynskú linku pri sporáku, našiel rolku pripevnenú o hornú policu s potravinovou fóliou. „Súhlasím, môže byť. Použijeme potravinovú fóliu. Používame ju na balenie potravín, aby zostali dlhšie čerstvé. Ale napríklad aj potravín pokazených, aby viac nesmrdeli...“, poučným tónom parodujúc hlas z dokumentárnych filmov komentoval svoj malý objav. Chlapík bol priveľmi blízko steny a tak by ho musel odsunúť. Lenže odsunúť človeka, ktorý zostal zaseknutý v čase je risk, z ktorého následkami celkom nebol Richard stále ešte oboznámený. Horko ťažko preto obväzoval tú časť hrude s rukami, ktorá sa nedotýkala tak tesne steny.

„Zopár vrstiev a ani sa nepohneš!“ obmotával ho nešikovne fóliou, ktorá sa neustále lámavými pohybmi snažila ustáliť v čase. Akoby na fóliu pôsobila neviditeľná sila, ktorá ju okamžite zmrazí v presnej polohe vo vzduchu. Rozhliadal sa okolo, čím by ho ešte poistil a nazrel do spálne oproti schodisku. Na komode otvorená kabelka, vedľa nej šperkovnica a prázdna, rovnako ako priestor v zásuvke so spodnou bielizňou nižšie, nepochybne po kazete. Schmatol plachtu na posteli a pokúsil sa ju stiahnuť, hoci na nej boli periny. Zostal fascinovaný, v akej polohe nechal periny vo vzduchu, keď dvíhal plachtu. Miestnosť stále nemala roztiahnuté žalúzie. Slnečné svetlo tu presvitalo v tenkých pruhoch osvetľujúcich prašnú miestnosť.

„Vyšetrovanie na mieste činu preukázalo, že páchateľ sa najskôr zameral na šperky a skúsil sa pozrieť aj do škatúľ položených na skrini. Plné prachu však obsahovali len hromadu starých papierov a faktúr...“ sám pre seba sparodoval prácu filmových vyšetrovateľov, akoby bol sám kriminalistom. Bojoval v tejto chvíli za spravodlivosť, čiže mu vlastný monológ ani neprišiel zvláštny.

Nepohyblivé malé čiastočky prachu zostali všade okolo ako malé hviezdy vo vesmíre, stále rovnako ďaleko od seba. Keď medzi ne Richard vložil ruku a napodobnil plávanie pŕs, zabával sa tým, ako dlaňami dokáže vyčistiť vzduch osvetlený dávkovaným prienikom slnka cez žalúzie. Niet sa kam ponáhľať. Jedine, ak by nastalo niečo, čo by sa mu práve nehodilo. Po chvíľke sa vrátil s plachtou k neznámemu, ktorý ho počkal, ako inak, bez jediného pohybu.

„No a to by sme mali. Musíme sa poponáhľať...“ opäť sa usmieval.

Pripadalo mu zábavné hovoriť o ponáhľaní. Rozprávať sa sám so sebou mu zábavné však nepripadalo. Zvykol si, že je to nutnosť. Nevyhnutnosť. Predmety, ktorých sa dotýka, ktoré posúva, otvára, alebo len niekam položí, nevytvárajú zvuk. Ten sa možno niekde šíri, no nie v zastavenom čase. Každá jedna hláska vydaná z Richardovho hrdla je počuť, no zvláštnym spôsobom. Počuje ich cez vnútro svojej hlavy a nie ušami z vonka. Presne tak, ako keby mal na ušiach slúchadlá. Je to odporné. Neprirodzené. Strašidelné. Ibaže to nie je to jediné čo počuje. Musí sa so sebou rozprávať, inak zošalie. Inak by počul len tlkot svojho srdca, prácu pľúc a prelievanie štiav v tele. Ak niekto niekedy túži, aby bolo vôkol neho ticho, nevie čo žiada. Absolútne ticho je totiž niečo, čo Richarda raz zabije. Aspoň nad tým premýšľa. To je neustálym a aktuálnym problémom, s ktorým sa stretáva. A možno s jedlom a vodou. Vlastne, ešte premýšľa nad toaletou. Keď raz bude niekde rozprávať o tom, aké bolo žiť v zastavenom čase a nebude to v bielej tesnej košeli pred podobne odetými spolubývajúcimi, pokúsi sa vyhnúť popisu toho, ako prebiehalo vyprázdňovanie. Aj to zdola, aj z hora.

Votrelec zviazaný fóliou, plachtou a poistený páskou z ruksaku pripomínal múmiu. Páskou tuho spojil aj nohy. Radoval sa v tej chvíli z predstavy, že ak by sa čas opäť spustil, tento chlapík padne na zem neuveriteľne zaskočený. Veľmi by si prial byť pritom a vedieť, na čo myslel, keď odrazu padol takto zviazaný na zem. Peňaženku aj kazetu priniesol do obývačky. Nebol si istý, či nevyletia z domu, no myšlienkami čaroval, aby zastavený čas nemal vplyv na zotrvačný pohyb predmetov. Nenávidel matematiku, no pre túto teóriu si vytvoril vlastnú rovnicu. Vždy si predstavoval, aké riziko môže asi spájať posun predmetu z bodu A do bodu B za čas 0. Nuž a keďže túto oblasť doteraz celkom zanedbal, bolo pokojne možné, že raz následky jeho krokov pozabíjajú polovicu národa.

„Ak sa čas rozbehne a predmet sa presunie z bodu A do bodu B za nula stotín, znamenalo by to rýchlosť rýchlejšiu než akákoľvek časová miera. Čiže čo bráni predmetu, aby sám od seba pokračoval po rovnej priamke priamo do bodu C rovnako rýchlo? Nech je bod C kdekoľvek, tak rýchlo letiaci predmet znamená poriadne veľký problém a ten problém bude C... bla bla bla...“

Očakával totiž, že ak by tieto veci priniesol sem a nechal ich rovno na kresle, jedného dňa by chceli pokračovať v ultra-rýchlej trase a pokojne vypáliť dieru nevedno kam. Nikdy nevidel všetok chaos na vlastné oči. Ale čo ak sa mýli? Videl síce následky svojho konania, ale všetko môže byť celkom iné. Na druhej strane, môže skúsiť aspoň dúfať, že všetkým s čím pohne, nepozabíja jedného dňa celé ľudstvo. Pozrel na vagabunda bez bundy krčiaceho za múrom. Bol zviazaný, no Richardovi to nestačilo. Ešte mu uštedrí pár dotykov. Len pár pohladení a stlačení prstov na rukách a môže ísť. Veľmi dobre vie, že taký stlačený prst jedného dňa bude rozmliaždený prst a nikto nikdy nepríde na to, ako sa náhle môže nejaký prst ocitnúť na kašu. Po dlhšej dobe môže využiť všetko to, čo sa v šialenom stave, v akom sa svet ocitol, naučil. Tohto bezočivca čakajú jeho najbližšie sekundy plné prekvapení a šokov. Ale bolo nefér, že vagabundovej najbližšie sekundy sú v nedohľadne.

Vo vzduchu zaseknutý ruksak, ktorý ho doteraz čakal pripravený k službe počas znehybňovania zlodeja mal pootvorený a vybral z neho trhací notes s grafitovou ceruzkou. Na tú jedinú sa mohol spoľahnúť. Alebo ešte na bežné pastelky. Na papier napísal odkaz pre pani v kresle a zvažoval, kde by ho mohla vidieť skôr, ako sa ozve pri schodoch rachot z votrelcovho pádu. Nebol si ničím istý. Raz sa čas znova rozbehne a on by bol rád, keby celé plánovanie udalostí v tomto dome prebiehalo, ako naplánuje. Problém je, že bez svedkov. Dlho premýšľal po stojačky, aj učupený, ako docieliť čo najoriginálnejšie vyriešenie situácie. Všimol si, že jednu z dlaní má žena mierne privretú. Vložil preto papier pomaly a opatrne do jej dlane. Vrátil sa ku schodom a spojil ruky do potlesku bez toho, aby bolo silné tlesknutie vôbec počuť. Vnútorne počul len slabé zadunenie.

„Takže, milí priatelia. Celá scéna bude prebiehať jednoducho!“ na chvíľu pozeral do zeme a keď zdvihol zrak niekam do priestoru, v očiach nahodil výraz šťastného chlapca, ktorý práve dostal velenie detského tábora.

„Keď sa spustí čas, ty kamoško, padneš na zem a budeš náramne premýšľať, čo sa deje. Tvoj pád vyľaká tamto ženu na kresle, aj malého v postieľke. Neurobíš nikomu nič...!“ otočil sa k žene a rukou naznačil, že v tejto chvíli má prednosť.

„Vy, prežijete šok, postavíte sa, nájdete si papierik v ruke, zistíte, že tu padol tento..... Do riti!“ v tej chvíli mu zaplo niečo podstatné. Nebude to sedieť. Kradnuté veci sú na pohovke, nemá ich v rukách.

„Vidíš? Takmer som spravil chybu!“ oslovil votrelca a vykročil späť po peňaženku s kazetou, ktoré postavil do vzduchu pred jeho hlavu. Premýšľal nad tým, čo všetko týmto zdržiavaním pokazil. „Odtlačky! To nieeee!“ začal sa smiať a po utretí povrchov sa pokúsil otlačiť o trčiace prsty páchateľa. Znova ich postavil do vzduchu pred jeho ksicht.

„Teraz si prichytený pri čine!“ opäť tleskol od radosti a nacúval chrbtom k ruksaku, ktorý si ukážkovo nasadil vsunutím rúk do vyčnievajúcich remeňov, na ktorých len zaistil spony, aby mu nelietal. Už chcel odísť a vedel, že už sa príliš zdržal na jedinom mieste, no v hlave si neustále prehrával rôzne scenáre. Uvedomil si, že odkaz v ženinej ruke odštartuje hľadanie a možno ju odláka od pozornosti. Musí tam niečo dopísať. Preto jej vybral papier, pripísal jedno varovanie a tak opatrne, ako jej ho tam predtým vkladal, urobil to opäť. Opäť sa postavil pred zviazaného chlapíka, ktorého už začal považovať za neškodného priateľa. Keď už spolu strávili tak dlhý čas.

Stále ho držala neistota. Začal pochybovať nad silou jeho fóliového väzenia. Vybehol preto z domu a po chvíli sa vrátil s kusom dreva, ktoré by pokojne nahradilo baseballovú pálku. Najskôr ho položil na zem, no po chvíli zvažovania ho postavil zhruba meter nad zemou.

„Nezľaknite sa, prosím. Ale takto vám to udrie do očí skôr.“ vysvetľoval žene, keď nechal drevo zaseknuté vo vzduchu pred ňou tak, aby naň videla. Krútil chvíľu perami, premýšľal a znova vytiahol ceruzku z batoha a papier zo ženinej ruky, aby niečo dopísal.

„Držte sa... veľa šťastia...“ rozlúčil sa tak úprimne, akoby ho počula a mala na to reagovať. Nasadil si kamenárske okuliare na oči a pridal do kroku. Veľmi rýchlo prišli výčitky. Hlavne neskontroloval dom, či nemal komplicov. Alebo ďalšieho člena rodiny v problémoch. „Stačí, ty paranoidný blb!“ schladil hlasy vo svojom vnútri a už sa nezastavoval.

2. júna 2017, 09:19

Gule, guľky, guľôčky

„Čiže?“ spýtala sa ho Viktória, pričom iróniu vo výraze nešetrila.

„Vydrž!“ sliedil Richard po displeji telefónu a snažil sa nasmerovať si správne GPS. „Dobre, vzdávam to. Sorry, ale ten debilný telefón funguje len vtedy, keď to nepotrebujem.“

Viky zagúľala očami, zvesila plecia s oboma rukami a zabuchla dvere na aute. Stáli na konečnej zastávke autobusov v Milošovej na samotnom severe Slovenska. Jediným zvukom, ktorý ich tu vítal, bol buchot dverí ich auta, šum lesa a možno len občasný štekot psa niekde z miestnych domov bez viditeľného života.

„Je 9:20, to stíhame istotne do polhodinky. Len som tu nebol tak desať rokov,“ povedal Richard, no keď v duchu dopočítal, opravil sa. „Teda pätnásť rokov. Školský výlet sme mali možno v deviatke a to aj tak len tí, čo ho mali ako odmenu za súťaže.“

„To je mi odmena...!“ znudene reagovala Viky, kým si zapínala bundu. „Nezdá sa ti, že je tu na jún nejako zima?“ Richard sa na jej otázku len usmial. Rozhliadal sa okolo, až mu do očí udrel kameňolom.

„Joooo, je to tááám. Poďme!“ chcel popohnať priateľku, veď zazrel známe miesto. Mal jasno, že idú správne. Naučil sa však, že nesmie naliehať. Ani v takýchto situáciách, inak bude mať na svedomí dusno cestou domov, či pred tým ešte cestou na návštevu za jeho mamou.

„Vieš čo, choď popredu... nechápem čo odo mňa chceš, určite nezačnem utekať, neviem kam a neviem kvôli čomu!“ nezdieľala jeho nadšenie, no on aj tak s ňou naďalej držal krok. V tej chvíli dokonca dostala nápad, že trochu spomalí, no len tým vystupňovala nadšenie a trasľavé pohyby Richardových nedočkavých končatín.

Zarastený kameňolom však nebol až tak celkom zarastený. Keď sa im podarilo doraziť, čakalo ich miesto, v ktorom Richard ihneď spoznával slávne veľké pieskové gule. Svet o nich vymyslel niekoľko legiend, vraj sú dielom mimozemšťanov, no Richard si vždy ako nadšenec pre podobné rarity našiel vlastnú teóriu o vzduchových bublinách a tú oduševnene propagoval ako jediný možný spôsob ich vzniku.

„Vidíš ich? Svetová rarita, taká malá veľká miestna záhada. Nikdy sa vedci nezhodli na tom, ako vlastne vznikli... ja si myslím...“ chcel pokračovať, no jediným vzdychom ho Viktória umlčala. Bolo to asi pred 30 minútami, keď sa dozvedela po niekoľkýkrát, ako mohli tieto milióny rokov staré kamenné gule vzniknúť.

„No čo decko, ideme domov?“ pozrela na neho a uškrnula sa skôr zámerne, aby celá otázka nevyznela veľmi urážlivo. Richard ju poznal a vedel, že ju už možno na tomto mieste nenadchne ničím, ak sa mu to nepodarilo doteraz.

„Poď niečo ti ukážem!“ chytil ju za ruku a vyšiel s ňou na plošinu, po ktorej v minulosti jazdili nákladné autá z nadrveným kameňom. Cestou míňali podivný kamenný stĺpik s číslami, ktorý doteraz zo všetkého Viky upútal asi najviac. Richard ju však schmatol za ruku a snažil sa potiahnuť viac k okraju, aby jej ukázal obrovské kamenné gule z väčšej blízkosti. Bingo! Pomyslel si, keď aspoň trochu prejavila záujem o toto dielo prírody a urobila si tiež niekoľko záberov do mobilu.

„Čo to bolo za červeno-biely stĺpik?“ spýtala sa práve, keď sa usmievala do objektívu svojho mobilu.

„Ak sa nemýlim hraničný stĺp.“

„Myslela som si. S Poľskom?“

„Jóój, Poľsko je ešte ďaleko, ešte len s Českom.“ odpovedal a aj sa upokojil malou radosťou, že sa predsa len o niečo zaujíma.

Sklonila mobil a pozrela na neho. „Štátna hranica tu? A čo keď prejdem za stĺp?“

„Čo by bolo? Preskoč a hneď sa vráť. Veď si dopraj krátky výlet do Čiech, čo ti poviem...“ odpovedal na jej otázku, hoci pochyboval, že nepostrehla Schengen. „Máš pri sebe občiansky?“ spýtal sa.

Šmátrala chvíľu v kapsičke na ramienku, vybrala občiansky a podala ho Rišovi. „Podrž!“. On poslušne podržal, kým prebehla okolo neho, prešla až k stĺpiku. Nadýchla sa, akoby ju čakal ponor pod vodu a groteskne preskočila za stĺpik.

„Čiže som práve neoprávnene prešla štátnu hranicu bez dokladov, bez pasu a občianskeho. Jupí!“ infantilne, aj keď milo nadšená zahrala bláznivú pubertiačku a začala preskakovať pred a za stĺpik.

„Vidíš? Som nebezpečná recidivistka. Opakovane som porušila zákon...“ chvíľu premýšľala aký. „Neviem síce aký, ale isto niečo ako nedovolené prekročenie štátnej hranice existuje.“ Veľmi skoro sa jej však vybili baterky. Pokojnejšia a šťastnejšia bola oveľa lepšou spoločníčkou.

„Kadiaľ tá hranica vedie?“

„Nuž, k tomu ďalšiemu stĺpiku... a ďalšiemu....“ vydal sa Richard späť ku kameňolomu, no viac cez les. Viky sa však k nemu pripojila a nenamietala, keď sa línia hraničných stĺpikov začala dvíhať až hore nad kameňolom.

„Ak dobre vidím, tak táto tvoja svetová rarita len tak tak neskončila v Čechách a mal by si z toho prd!“ začala sa chichotať, ale sama premýšľala, aká je to mimoriadna náhoda, že sa tak vôbec kedysi určila nejaká hranica. Najmä, ak sú tie kamenné gule staré viac ako vôbec mohla nejaká hranica existovať.

„Nejdem ďalej. Nechce sa mi...“ zhodnotila Viktória, keď sa terén začal priveľmi strmo zdvíhať. „Ale ty si choď, ak chceš, nedolám sa...!“, vytiahla mobil z bundy a pustila sa do pravidelnej kontroly sociálnych sietí.

„Okej, hneď som späť!“

Vyšliapal až hore na vrchol miestneho kopca, ktorý mal byť svojho času kameňolomom, no nakoniec ťažbu zastavili pre záhadný nález obrovských kamenných gúľ. Pôda sa mu drobila pod nohami, ochudobnená bez vody na samotnom vrchole spúšťala aj drobnú kamennú lavínu pod ním.

„Odfoť ma, haló!“ zamával na Viky, ktorá už bola medzitým celkom dole. Poslušne zdvihla telefón, urobila jednu snímku a sklonila hlavu.

„Zídem trochu nižšie“, zavolal na ňu a sám si nebol istý, či to bude dobrý nápad. Ešte chvíľu počkal. Stále dúfal, že ako múdrejšia z nich dvoch ho zastaví, alebo povie, že robí hlúposť. Zdvihla však telefón k uchu, čiže niekto jej telefonoval. Richarda v zostupe nižšie cez vrchol lákalo miesto, ktoré zostalo ako veľká guľovitá dutina v jednej zo skál. V minulosti, a možno celkom nedávno, sa v dutine musela nachádzať niektorá z kamenných gúľ. Možno jedna z tých uvoľnených, alebo rozpadnutých v kamennej sutine pod ním.

Dostať sa k tomu miestu si žiadalo zoskočiť o viac ako meter nižšie. Miest, kam sa dalo stúpať bolo minimálne. Zhruba päťkrát oľutoval, či bolo vôbec vhodné chodiť sem, keď dostať sa odtiaľto bude väčší problém. Dostal sa až k dutine, pod nohami sa mu sypal jemný štrk a ten spúšťal ďalšie kamene až celkom nadol. Odlietavali smerom k Viky, no telefonovala a pozerala smerom k Rišovi len neurčito. Zamával jej vtedy, aby nepôsobil skľučujúco a neisto.

„Hej, teraz lezie po nejakej skale a pokúša sa zabiť...“ doľahlo až k nemu hore od Viky, pretože zámerne pridala na hlasitosti. „Mama ti odkazuje, že máš ísť okamžite dole a že kedy chceš prísť?“ zakričala smerom k nemu.

„Už idem dole. A odkáž jej, že už nie som decko!“ podráždila ho starostlivosť vlastnej matky, najmä, ak už má tridsať rokov. „Veď hneď odtiaľto ideme tam,“ odpovedal otočený ku kamennej forme, ktorú si zatiaľ ešte len zrakom premeriaval po celej jej šírke.

„Koľko je to do Čadce odtiaľto?“ zakričala Viky, no hneď aj do telefónu pokračovala „Za chvíľu vyrazíme, už ide dole. Pa!“

Richard ale ešte neplánoval ísť dole. Už zišiel dole, z vrcholu lomu sem, aby si mohol pozrieť jediný celistvý výklenok z tesnej blízkosti. Túžil po niečom takom už pred 15 rokmi, no priveľa žiakov a dozor učiteliek by niečo také nedopustili. Žiaci preto, lebo by chceli tiež a učiteľky preto, lebo by boli osobami na nesprávnom mieste, pokiaľ by s niečím takým súhlasili. Vtedy si to nemyslel. Pokladal ich za večne prísne ženy, ktoré nepoznajú srandu.

Uvažoval, že ak v minulosti guľovitý, teraz prázdny priestor, vypĺňala kamenná guľa, kde je teraz? Pod sebou videl len zmes rôznych hornín. Možno šlo len o pieskovec.

„To chce suvenír“, uškrnul sa a trochu sa pozastavoval nad tým, že vôbec si neplánoval zobrať z tohto miesta nejakú spomienku. Napadlo mu to až teraz, keď sa pozeral na hrubý pieskovec pod sebou a drobné úlomky okolo. Zodvihol kúsok drobiacej sa skaly s podivným lesklým povrchom. Viky by mu povedala svoj názor na túto podivnú vášeň a myslel na jej naštvanú tvár, keď si jeden malý kúsok bral do vrecka nohavíc. Preskúmal priestor po guli zdola a vyšiel vyššie, aby sa mohol ocitnúť priamo v ňom. Guľa bola neporovnateľne väčšia než on a chvíľu mu trvalo, kým sa mu zachcelo vyliezť von. Sám netušil prečo, no cítil, že práve prekonal míľnik na pomyselnej mape cieľov, ktoré by chcel v živote dosiahnuť. Pohladil vnútornú stenu presnej formy a uvažoval nad miliónmi rokov, ktoré sú pre človeka nepredstaviteľné. V tej chvíli ho prekvapili dve veci. Šialené ticho všade okolo a fakt, že Viky na neho nevolá a netrvá na tom, aby sa ponáhľal. Pozrel dole, stála tam a telefonovala. Chcel si urobiť zopár fotiek, ale telefón sa začal správať divne. Zamknutý displej nešiel odomknúť. Vnútorne zúril, ale zvyknutý na fakt, že občas asi majú niektoré veci byť tak, ako sa stanú, sa rozhodol, že to mobilu nikdy nezabudne. Nič iné mu nezostávalo. Presvedčil sám seba, že už stačilo a usmial sa.

„A přitom taková blbost, že?“ zakričal slávnu repliku z českého filmu Pelíšky. V tom momente zneistel a začal prehĺtať sliny. Mal pocit, že má zaľahnuté v ušiach. Počul, ako rozpráva, no počul to akoby mal zaľahnuté v ušiach po pristátí lietadla. Akoby bol vysoko v horách a nepomáhala ani žuvačka, ani prehĺtanie.

„Ou, skúška, raz dva, raz dva... skúška...“ trochu sa vyľakal, no zároveň aj získal odpoveď na nevyslovenú otázku, prečo nepočul Viky a prečo je všade také strašné ticho. „No do riti!“ zhodnotil zaľahnuté uši a fakt, že počuje, čo povie len cez vnútro hlavy. Do toho zvláštny protivietor. Jeho zmysly zahltilo priveľa zvláštnych pocitov. Tričko sa zvláštne zasekávalo vo vzduchu okolo neho, ale naraz na neho doľahlo toľko vnemov, že si to vládal všímať len okrajovo. Registroval zvláštne rozostretý obraz zhruba päťdesiat metrov všade okolo neho. Strácal sa v podivnej sivej hmle smerom k naopak jasne rozpoznateľným oblakom a slnku.

„Už idem dole. Nič nepočujem... nevolaj na mňa... ani nemusíš skúšať... už som skoro...!“ postupne ako prechádzal až dole, komentoval vyjadreniami každé svoje dva metre zostupu až dole a občasne zdvihol ruku. Pribehol k Viky a capol ju po zadku. Zaskočilo ho, že v tej chvíli vôbec nebol taký mäkký ako obyčajne. Jeho pôvodný plán bolo popohnať ju, keď sa tak ponáhľa, no zostal zneistený. Stál pár krokov pred ňou, neisto sa na ňu pozeral. Chcel sám seba presvedčiť, že to čo vidí, je len veľmi presné zastavenie vlasov vo vetre. Ale v akom vetre?

Vrátil sa k nej, pristúpil celkom blízko a chytil jej lakeť. Bol zvláštne tvrdý. Všimol si tiež, že zadok na miestach, kde ju capol, zostal zdeformovaný. Stlačený, akoby bol z masla. Všade zostalo šialené ticho a jej vlasy, ktoré mali viať vo vetre, zostali stáť. Pripomínalo to zábery žien pod vodou, kedy ich vlasy neplápolajú, ale držia svoj tvar, kým nepohnú hlavou. Všade navôkol sa nepohybovalo nič. Ani Viky, ani tráva, steblá, ktoré vyzerali napnuté. Mala stále výraz v tvári s prižmúrenými očami. Vyľakaný tým, čo vidí na jej zadku, sa bál viac chytiť jej bundy, či ruky. Sadol si priamo oproti nej a premýšľal. Na ručičkových hodinkách rozpoznal, že bude takmer desať hodín. Sekundová ručička sa ani nepohla. Kým uvažoval a niekoľkokrát sa prešiel okolo, odhadoval, že ubehla polhodina. Na hodinkách boli všetky ručičky na rovnakých miestach. Skúšal opakovane mobil. Toto nakrútiť by znamenalo mať záber, ktorý sa nedá opakovať. Nedá sa ani vysvetliť. Viky v strede bez pohnutia a on krúži okolo nej. Malú výhodu to celé má. Ak by mu položila otázku, teraz má oveľa viac času si premyslieť, čo jej povie, aby ju nevytočil. Občas by za niečo také bol ochotný aj platiť.

Za celý čas bol ticho, no nedokázal zapnúť ani mobil a ani pochopiť, prečo stojí kompletne všetko okolo. Svet zastal. Alebo presnejšie zastal čas. Ale prečo nie on? Neopísateľný zmätok v hlave ešte stále nevedel rozoznávať, či je situácia dobrá, alebo zlá. Určite zlá. Počul brutálne ticho. Nepočul nič z vonka a to jediné, len svoj žalúdok, tlkot srdca a prúdiaci vzduch v nose, či bránici. „Aaaaa... pomoc!“ ani nehľadal pomoc, ako skôr riešenie. Netúžil, aby sa veci znova začali hýbať, túžil len vedieť, prečo všetko stojí... a prečo do pekla vidí to, čo vidí? Ani ten protivietor nie je protivietor. Akýkoľvek pohyb vpred, hoci len zoskok z kameňa dole, akoby bol neopísateľným spôsobom spomalený. Porovnať by to mohol s pohybom vo vode, no len vzdialene. Akoby mu v pohybe prekážal samotný vzduch.

Uvažoval možno ďalšiu polhodinu, ktorú sprevádzal vyspevovaním a bláznivým bľabotaním, ktoré zmenil na pískanie známych melódií, keď už sám sebe pripadal hotový na blázinec. Nepochopil vôbec nič. Možno, ak len jedinú vec, a to fakt, že sa nemusí nikam ponáhľať. Za normálnych okolností by dokumentoval. Len na tomto inak možno nezaujímavom mieste by naplnil pamäťovú kartu mobilu videami, príhovormi a fotografiami. Niekoľko metrov od neho v kríkoch pristával kŕdeľ vrabcov. Zastal pri nich. Tie operené myši doteraz vždy stihli zdrhnúť, teraz sa ich vedel dotknúť. Dokonca ich potiahnuť z ich miesta vo vzduchu a držať v dlani. Skúsil jedného chytiť, no keď skláňal otvorenú dlaň nižšie, vrabec zostal vo vzduchu.

„Uau!“ fascinovaný tým, ako fungujú nové pravidlá času a fyzicky, pustil sa do premiestňovania všetkých deviatich vrabcov. Pri uchopení sa pohybovali s jeho rukou. Ako náhle sa ich nedotýkal, zostali vo vzduchu presne tam, kde ich nebrzdila prekážka. Žiadna zotrvačnosť, či samovoľný pohyb. Modeloval tak chvíľku svoje vlastné situácie, formácie kŕdľa, či spájal ich do párov a do póz, v akých sa v skutočnosti vtáky vôbec nerozmnožujú. Zopár pierok sa rozhodlo zostať na svojom mieste, čo Riša prinútilo skúsiť inú zábavu. Vedel o potoku nižšie. Prešiel cez menší svah zarastený trávou a lopúchmi, ktoré sa pri dotyku vôbec nekývali, ale lámali, akoby boli z peny. Richard si to všimol a pozoroval následky svojej chôdze.

„S akou ľahkosťou sa potrhali všetky lopúchové listy, tak ľahko pôjde aj niekomu ublížiť.“ povedal dlhšiu zmysluplnú vetu v štýle vedeckého bádateľa, ba dokonca mal pocit, že by si mal práve vytiahnuť blok a pero, aby si začal robiť na svojej misii poznámky. Zišiel až k potoku. V akejsi podivnej predstave čakal, že voda bude ako číre sklo. Keď však vkročil pravou nohou do vody, prekvapivo sa ňou zaboril do vody. Tvrdosť pripomínajúca želatínu mu dovolila vložiť do vody aj ruku. Želatína bez pružnosti sa mu dokonca dovolila nabrať do ruky, vytvarovať kocku a ako plastelínu ju mohol posunúť do priestoru pred sebou.

„Úchvatné!“ rozhliadal sa okolo seba a preskočil na druhý breh, aby mal lepšiu cestu k hlbšiemu miestočku. Nič však nenašiel. Voda pripomínala fotografiu, alebo vylievané stuhnuté sklo. Po zaborení ruky však popierala čokoľvek, čo kedy videl a mal možnosť s tým narábať. Hľadal ryby, či čokoľvek živé, čo by mu za iných okolností vo vode unikalo.

„To chce poriadnu rieku!“ dostal chuť na väčšie spoznávanie. Všimol si tiež, že necíti zimu, či chlad. Pokiaľ stojí, nemá pocit, že by sa menilo teplo na zimu, alebo že by mohol definovať, čo cíti. Chlad cítil vtedy, keď prechádzal miestami v tieni, teplo naopak všade tam, kde dosiahlo slnko. No musel byť v pohybe. Rozrážať vzduch pred sebou. V jeden moment sa však zastavil vo všetkých tých nedočkavých myšlienkach, strhol všetky chute v zástupe, ktoré čakali, než nad nimi začne premýšľať a vrátil sa k Viky.

Opäť na ňu pozeral a takmer sa sám hodnú chvíľu nehýbal.

„Ak si sám budem priať spustiť čas, spustí sa čas?“ spýtal sa jej. „Prajem si spustiť čas, všetko naspäť do normálu“, prosil so zatvorenými očami a zatínal päste.

„Nič! Čo som čakal?“ sklamane podotkol, ale zároveň si všímal pocity, keď počuje aspoň seba. Niekde v diaľke na neho doliehal strach, ktorý si nechcel pripustiť. Oddialil ho vždy každým hovoreným slovom z vlastných úst. Stále pozeral na Viky, stál pred ňou a jeho myšlienkové pochody sa snažili prísť na odpoveď na otázku „Prečo?“

Bolo to dávno, čo uvažoval nad tým, ako by vyzeral svet v zastavenom čase. Čo by asi spravil? Bol si istý, že dnes na niečo také ani nepomyslel. Takže to nemohol byť on. Tak kto teda? Zostával zamyslený, so zmeraveným pohľadom mu pracovala len hlava. Zrýchlil sa mu tep, dýchanie a začal sa dusiť. Cúvol a sadol si na veľký kameň, keď znova mohol dýchať. Premýšľal, čo sa s ním vlastne stalo, ale rozumná odpoveď mu nenapadla.

1. výhoda: Máš čas premyslieť, čo povieš

„Čáry-máry, odsekni sa čas!“ nasmeroval ruky na Viky spontánne a bez rozmýšľania. „Čáry máry fuk!“ otočil sa sám do všetkých strán s vystretými rukami a pokúšal sa koncentrovať na rozhýbanie času. Opäť začal premýšľať. Tentoraz pridal to, čo mal považovať za celkom prvú možnosť, no napadlo mu to teraz. Sen? Že by toto bol sen? Ak je toto sen, potom si ho musí poriadne užiť, lebo takto krásne detaily už nikdy na vlastnej koži nezažije. Dokonca cítil, keď sa dotkol vlastnej ruky, tváre, či vlasov. Z ďalšej vlny nadšenej eufórie naňho za krátko začala znova doliehať úzkosť a strach z ohlušujúcich zvukov vlastného tela. Onedlho mali smerovať za jeho mamou, keďže boli pozvaní na obed. Škvŕkanie v bruchu od hladu teda nabralo celkom iný rozmer.

„Sníva sa mi, či nie? Halóó, je tu niekto? Veď kto by tu jedol, že?“ pustil sa do reči sám so sebou. Úspech. Pousmial sa. Na to, aby počul menej svojho trávenia, či lepšie povedané netrávenia, stačilo sa viac rozprávať sám so sebou. Prehlušil tak úspešne vnútorné zvuky v silnejúcej intenzity. Lenže o chvíľu sa vrátili.

„Tak čo? Je tu niekto? Počuje ma niekto? Vidí ma niekto?“ skúšal to a postupne hlasitosťou slabol, keď sa približoval k Viky. Stál už pri nej, kým poslednú slabiku povedal slabo. Stále mal pocit, že ak by predsa len všetko vnímala a počula, poriadne by mu založila, čo tak ziape tesne vedľa nej. Mal pocit, že musí niečo povedať. Jeho pocity boli však na sen priveľmi skutočné. Možno niekto od neho niečo potrebuje, alebo má úlohu. Prečo by sa vlastne zastavil čas, a v ňom len jediný človek zostal bez zmeny?

„Rád by som ti to vysvetlil, vymyslel si nejakú výhovorku, ale teraz nemám ani šajnu, čo sa deje!“ ospravedlňoval sa Viky.

Pozrel sa smerom k výklenku guli, v ktorom sa možno stalo niečo, čo to všetko spustilo. Trvalo možno len pár pôvodných bežných sekúnd, než sa rozbehol tadiaľ, kadiaľ zišiel dole. Spúšťal pod sebou sypký kameň, ktorý zastal vo vzduchu v neprirodzenej podobe len čo sa prestal dotýkať jeho topánok. Narazil na miesta, ktoré boli zdola nebezpečnejšie, ako z hora. Vrátil sa a skúsil to celým oblúkom od hraničných stĺpikov po úplný vrchol lomu. Už to raz spravil, druhýkrát to bolo ešte jednoduchšie.

Ani neskončila myšlienka v jeho hlave a ocitol sa jednou nohou v malej priepasti medzi kameňmi. Nebol na presne rovnakom mieste, ako si myslel. Čakal ho pád na ostré bridlice, o ktoré sa oprel oboma dlaňami.

„Uoooooooo...!“ so smiechom vykríkol, keď dopadol bez jediného zranenia. Ako zletel zhruba meter z nestabilného okraja na odhalenú kamennú časť pod ním, čakal všeličo. Mal šťastie. Čas s tým nemal nič spoločné, ale dopadol na miesto, kde si to odniesli len dlane.

„Nič sa nedeje, som v poriadku!“ postavil sa s úsmevom a zakýval na Viky. Zostal ešte chvíľku bez zmeny stáť a sledoval ju. Bolesť na dlaniach bola skutočná, situácia tým pádom tiež. Alebo priveľmi realistický sen? Prestal uvažovať o sne, až keď sa mu nedarilo dotvoriť predstavami žiadneho ružového slona a raketoplán z niektorej obľúbenej počítačovej hry. Vzdychol si a vydal sa smerom k výklenku po jednej z miestnych gúľ. Tentoraz s väčšími skokmi, za ktoré ho nikto nemohol vyhrešiť, schádzal na miesto, ktoré potreboval navštíviť. Stál pred výklenkom, ktorý možno zmenil všetko okolo a zastavil čas. Pozeral sa naň celkom inak. Pred chvíľou, alebo možno pred niekoľkými hodinami to bolo miesto geologickej rarity staré niekoľko miliónov rokov. Teraz je to miesto, odkiaľ vyšiel a už nič nebolo ako predtým. Forma, ktorá z celej pôvodnej gule dnes tvorila len možno pätinovú časť, nebola ničím významná. Prešiel rukami celé vnútro, hľadal tlačidlo, symbol. Možno začal na moment veriť báchorkám o mimozemšťanoch. Nikde nič. Vykukol občas, aby nazrel na Viky. Stále tá istá poloha, telefón. Ešte aj tie vrabce pri kríku dvadsať metrov od nej boli vtipné na tú diaľku stále rozpoznateľné. Neprirodzene nastúpené vedľa seba vo formácii, v akej sa neusporiadajú žiadne zvieratá dobrovoľne.

Čoskoro to vzdal. Nie je tu nič, čo by bolo mechanizmom, tlačidlom, či akýmkoľvek spúšťačom. Ani nikde okolo nie je nikto, čo by toto všetko videl a chcel ho potrestať za prechádzanie cez možno nie povolené miesta až ku guliam. Čiže ani trest, ani upozornenie, text na nejakej tabuli. Alebo...

„Čo ak čas stojí len tu?“ predstavil si malú žiarovku nad svojou hlavou, pretože myšlienku považoval za geniálnu. Jej genialita však začala vyprchať, keď si predstavil možnú hranicu medzi miestom so zastaveným časom a nezastaveným. Sám sebe začal klásť otázky: A čo otáčanie Slnka? Čo ak je hranica na nejakej rieke, čo ak je hranica v strede autobusu či vlakovej trate s vlakom? Veď uvidí. Tu nemôže zostať. Presvedčí sa na vlastné oči, dušoval sa a hoci očakával veľké veci, sám ešte netušil aké.

2. výhoda: Nikam neprídeš neskoro

Sedel pred ňou na zemi už pridlho. Veľmi dobre to vedel. No odísť od nej by znamenalo opustiť ju. Vnímal to tak. Možno príde na to, ako spustiť čas. Nesvietilo sem slnko, ale necítil ani chlad a ani teplo. Jedine ak hlad a smäd. V myšlienkach už priveľmi použil slovo možno. Sedel a premýšľal, čo príde a či vôbec niečo príde. Navôkol seba mal postavených viacero podlhovastých kamienkových pásov. Nikdy by tak nestáli a rúcali by sa už pri druhom. Teraz z nich mal niekoľko reťazí, poslušne stojacich, akoby šlo o nejaké húsenice rastúce zo zeme. Pri celej tejto práci si všimol, že vrhnutý kamienok zostáva stáť presne tam, kde sa prestane dotýkať ruky. Nemalo tak zmysel čokoľvek hádzať. Žiadna rotácia, zotrvačnosť, ani zvuk. V určitom momente mal okolo seba všetok štrk a prach, ktorý okolo seba nahrabal. Pripadal si ako dieťa na pieskovej pláži, či nadšený otecko pri stavaní hradu. Sám to zažil na spoločnej dovolenke s Viky minulý rok. Bol to skvelý týždeň. Platila Viky. Ľúbi ho, aj keď mu to nepovie. Aj on ľúbi ju. Na Kysuce prichádzali ako pohádaný pár. Sám ale vôbec necítil zlosť. Chýbala mu, hoci bol necelé dva metre pred ňou. Zotrel všetok prach medzi ním a Viky, stiahol štrk až k zemi zopár pohybmi dlane. Mal pocit, že medzi ním a ňou nesmie byť nič. Musí na ňu vidieť.

„Řekni mi proč!?“ pozeral so sklonenou hlavou na Viky. Parodoval kultovo známu českú komédiu. „Proč?“ pokračoval v otázkach bez odpovede. „Celé je to prečo? Čo mám robiť?“ mal by tisíc otázok, ale nikto by mu neodpovedal. Veď neexistuje spôsob, ako na toto pripraviť obyčajného človeka. Veda mu bola vždy len koníčkom. Tých pár dokumentárnych filmov, ktoré si pamätal, nehovorilo nič o zastavenom čase. Dokonca aj sci-fi filmy od Hviezdnych vojen po Prometea nehovorili nič o zastavení času. Čo by robila väčšina ľudí, ak by ich zastihol zastavený čas?

„Viky, čo by si robila, keby zastavili čas? Ako ťa poznám, vyzliekla by si zopár chlapov a vysmiala by si sa im.“ bavil sa na svojich úvahách Richard. „A pár ľuďom, ktorí ti vždycky doteraz stihli ujsť, by si rozmlátila držku... viem si predstaviť.“

Opäť premýšľal. Nad zmyslom toho všetkého, čo sa mu udialo, ale taktiež nad tým, aký je cieľ tejto situácie. Dať mu príležitosť na jeho osobné pomsty? Alebo že by to bola šanca na nájdenie nejakej odpovede? To jediné, čo malo zmysel riešiť, bola mizerná finančná situácia a bývanie v podnájme. Dennodenný boj s tým, čo si môžu alebo nemôžu dovoliť. Hoci jeho osobný cieľ neexistoval, začal mať jasno aspoň v tom, čo musí nasledovať, kým má ešte šancu.

„Odpustíš mi, ak vyrazím do sveta? Musím nájsť spôsob ako zastaviť tento zvláštny sen, musím sa dostať niekam, overiť, či stojí všetko, alebo len my. Musím ťa tu nechať. Odpustíš mi?“

„Alebo... kým to všetko stojí, skrátka to nejako využiť. Využiť to! Chápeš ma!?“

Čas stál a možno bol na to nejaký dôvod. A ak aj nijaký dôvod nebol, mohol mať len jediný pokus na to, využiť naplno, čo sa mu práve naskytlo. Vrátil sa k jednej z otázok, ktoré si v hlave doteraz položil. Čo by robila väčšina ľudí, keby mali takúto šancu? Povedzme tá väčšina ľudí, ktorá žije mizerný a smutný život plný problémov?

Nevidel ho nikto, nevidela by ho ani ochranka banky, záložne, či niečoho iného, kde by šlo splašiť peniaze. Nič iné netreba. Richard nebol z tých, čo popierali silu peňazí. Vždy považoval za pokrytectvo tvrdenie, že za peniaze si šťastie ani zdravie nikto nekúpi. Možno sa tým upokojovali tí, čo peniaze nemali a zmierili sa s tým. Mal by vyraziť niekam, kde sa to hemží peniazmi, ale nemal ani potuchy, ktoré miesto je prístupné človeku ako je on. Nepoznal také miesta a sám nikdy nevidel po hromade viac ako tisíc eur. Aj napriek divokým adrenalínovým predstavám k nemu doliehali zvuky čriev. Zvuky zintenzívnil pokračujúci hlad. Zakrýval ich pohmkávaním, aj spevom. Spieval si prvú skladbu, na ktorú si spomenul. Nenávidel Alphaville, no teraz si ani nevšimol, že si pospevoval melódiu jednej z ich najznámejších skladieb. Len preto, že ju hrali v rádiu ešte skoro ráno. Ani nepostrehol, kedy prešiel na Money, Money, Money od ABBY.

„Znamenie!“ prerušil svoj falošný spev, keď sa pristihol ako nôti starý švédsky hit.

„Tu nezmôžem absolútne nič!“ sklesnuto mliaskol a myslel pritom na odľahlosť severu Slovenska. Rozumel, že tu by žiadnu banku s otvoreným trezorom nenašiel. Nech rátal akokoľvek, musel sa niekam pohnúť. Očakával, že po ceste príde na to, ako využiť zastavený čas. Hlavne teraz by skapal od hladu.

„Musí to mať nejaký rozumný dôvod!“ povedal nahlas dúfajúc, že vyprovokuje k znameniam a odpovediam ‘veľkého brata‘ niekde nad ním. Pri tej myšlienke sa s prižmúreným okom pozrel na oblohu s gestom, akým otec hreší urevané batoľa, keď zamával ukazovákom na výstrahu. Ak ho vidí, pohrozil mu. Ak ho nevidí nikto, pred nikým sa nestrápnil. Jednoduché.

„Čiže plán je takýto. Vyrazím do mesta. Čo sa mi pritrafí do cesty, to vyriešim a keď to bude banka, tak poriešim aj tú.“ stíchol a čakal na vstup niekoho z hora, čo dá lepší návrh. Nevedel či postupuje podľa niekoho plánu. Zhodnotil, že aj ticho bude znamením, a sám všetko plánuje možno v súlade s plánom niekoho tam hore. Veď inak by ho už niekto zastavil. Či nie? Vrátil sa k myšlienkam na peniaze. Opakovane mysľou ospravedlňoval prahnutie po peniazoch. Veď to by urobil každý. Vo všetkom bol vždy bežnou vzorkou bežného človeka, čiže mu to vychádzalo tak, že aj bežný človek by tento stav využil vo svoj prospech. Pravda je taká, že za peniaze sa nemusí mať dobre len on. Nedokázal by si ich užiť, ak by sa ocitol priveľmi ďaleko od svojej rodiny. Musel však vypadnúť. Alebo tu počkať a veriť že čas odsekne. Aj to je možnosť. „A skapať od hladu!“ dodal s krikom nahlas.

Sedel stále na zemi a pozeral na stojacu Viky pred ním. Začal ho bolieť chrbát a trápil ho hlad. Odhadom ešte polhodinu sa sám ani nepohol, len sem tam zahmkal nejaký tón, nech ho nezabije to ticho všade vôkol neho. Prichádzali na neho postupné mdloby. Vydýchaný vzduch v úrovni jeho hlavy mu zostával stáť, čím ho ešte viac utvrdil v tom, že sa musí pohnúť.

„Láska, idem. Sľubujem, že sa vrátim!“ chcel ukončiť dlhočizné ticho. „Ľúbim ťa!“ tak ako v bežnom živote nedostal odpoveď k svojmu vyznaniu, takže si aspoň na krátko nepripadal ako v zastavenom čase, ale jednoducho v ich reálnom vzťahu. Dokonca aj vo chvíli, keď ju pobozkal na to odhalené líce bez telefónu.

Rozbehol sa po starej ceste vedúcej z kameňolomu, kde v zákrute míňal párik ľudí. Doteraz si ich nevšimol. Turisti. Bežní turisti s palicami, ktorí smerovali do kameňolomu. Milé tváre a neškodní ľudia. V skutočnosti sa ich zľakol, ale akékoľvek preľaknutie bolo jeho osobnou záležitosťou. Čas ich zastavil v chôdzi, ale neboli dôvodom, pre ktorý by sa mal zastaviť. Ničím ďalším neboli zaujímaví. Aj keby sa pohli, Viky by neublížili. Ak sa spustí čas, Viky možno ublíži im, keď nenájde jeho.

Pridal do behu až k autu. Všímal si, že hmla, ktorú v týchto miestach videl nie je hmlou. Len rozpité farby a obrysy listov postupne, ako sa približoval, získavali jasnejší vzhľad. Teraz bol pre neho rozostretý svet v rádiuse päťdesiatich metrov všade vôkol neho. Skúsil dvere auta na bezkontaktný kľúč. Nereagovali. Skúsil to s fyzickým kľúčom, dvere otvoril, ale tam skončil. Pokúsil sa nájsť čokoľvek na písanie s čistým papierom. Chcel nechať odkaz, ale zanechal tento nápad. Vrátil by sa sem, len čo by našiel spôsob, alebo možno ani nebude treba. Zavrel dvere a postavil sa na okraj cesty. Pozrel sa do doliny, z ktorej neprichádzalo žiadne auto a len odhadoval, že v tej tmavšej machuli pred ním sa čoskoro vykreslí nejaký dom. Žiadne znamenie ani niečo zvláštne. Len ak sivý sedan zo Žiliny vedľa ich auta, nepochybne tých dvoch, ktorých stretol po ceste. Pozeral dole dolinou a odhadoval, koľko bude musieť prejsť, kým sa dostane do Čadce. Vykašľal sa na celý odhad a vrátil sa k autu, aby vybral všetko nepotrebné z vačkov. Skôr než zamkol dvere, premýšľal, či má Viky pri sebe vlastný kľúč od auta.

„Jasné, že hej. Viky bez kľúča od svojho auta a svojej tašky nejde ani do pivnice po kompóty.“ upokojil svoje pochybovačné druhé ja a vybehol do doliny priamo od auta, akoby vedel, kam vlastne uteká. Jedno bolo isté. Nech ide kamkoľvek, neskoro nepríde.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Gule, guľky, guľôčky

1. výhoda: Máš čas premyslieť, čo povieš

2. výhoda: Nikam neprídeš neskoro