Ján Michalek

Sila odhodlania

Ukážka z elektronickej knihy

Domov

Dnešné popoludnie prebieha rovnako ako včerajšie, len s jediným rozdielom. Dnes mám totižto na starosti o jednu ovcu menej ako včera. Zrejme to bude tým medveďom, ktorý sa rozhodol, že si večer pochutí práve na našom stáde. Kretén jeden. Ale čo už. O to bude menej mlieka, syra a o jeden kus bude stádo chudobnejšie. Slnko opäť pečie, akoby zo mňa chcelo vysať aj poslednú kvapku vody, čo vo mne ešte ostala. Keby som nebol schovaný väčšinu dňa v tieni pod stromom, tak by som sa zrejme cítil ako to pečené kura, čo som mal dnes na obed. Už ma toto remeslo nebaví. Tým mám na mysli každodenné skoré vstávanie, vyháňanie stáda a neustále sledovanie stále tých istých vlnených dobrodruhov.

Mať takého psieho pomocníka, ako má farmár zo susednej dediny. No človek si nevyberie, keď si ho nemôže dovoliť. Hlavne, že máme jeden druhého a práce na statku sa potom dajú vyriešiť ľavou zadnou. A tak tu dnes len tak sedím a obzerám si okolie. Čakám, kedy ma príde otec vystriedať v tejto nekonečne dlhej nudnej činnosti. Voľný čas si krátim vyrezávaním dreva, ktoré som našiel na chodníku cestou sem. Síce zatiaľ ešte neviem, čo z neho nakoniec bude. Napokon som sa dočkal. Po opäť nekončiacich hodinách sedenia pod stromom som zbadal otca kráčajúceho oproti mne z druhej strany lúky.

- ,,Okamžite choď domov a pomôž Karimovi s tou deravou strechou!“ kričal už z diaľky. Už bolo na čase. Neustále vylievanie plných hrncov za dažďa vás po určitom čase omrzí.

Po príchode na statok som už zbadal brata na streche. Bol to veru vtipný pohľad, pretože bol prilepený na streche ako had, ktorý sa vyhrieva na slnku. Našťastie si ma nevšimol prichádzať. Bol tak zadúmaný do svojej práce, že keď som vyhodil na strechu malý kus skaly, div, že z nej nespadol.

- ,,Ty idiot! Ako som sa ťa zľakol. Skoro som zletel dole ako prezretá hruška z jablone.“ čo vám budem hovoriť. Takéhoto slovného spojenia je schopný len môj brat. Nuž, po peknom privítaní som vyšiel za ním na strechu aj s potrebným náradím a pustil sa do opravy.

Podarilo sa nám to stihnúť ešte pred zotmením. Zo strechy nás dostali až sestrine slová, keď nás volala na večeru. Keďže som od obeda nejedol, bol som dole ako prvý a všetko upratovanie som nechal na brata. Síce si pofrfľal, ale urobil to. Bez toho by to nešlo. Doma nás už čakala famózna zeleninová polievka, akú vie navariť len moja mama a sestra. Perfektne dochutená, až má človek nutkanie sa za ušami olizovať. Okamžite som sa pustil do tej maškrty. Medzitým už môj brat otváral dvere.

- ,,Tomu sebcovi, čo nechal vonku celý ten bordel na mňa, nedávajte ani omrvinku.“ povedal Karim s nezameniteľným úsmevom na tvári. To už jedol aj otec, ktorému neostávalo nič iné, len sa smiať na svojich dvoch „ratolestiach“.

- ,,Keby vám aj robota išla od ruky tak, ako táranie týchto nezmyslov.“ povedal otec a zamaračil sa. Tak sme toho nechali a keďže nám dala oprava v spojení s pražiacim slnkom poriadne zabrať, jedli sme ďalej už bez slova.

Na ďaľší deň už také teplo nebolo, pretože včerajšie jasné nebo dnes vystriedala šedá záclona. Začal som premýšlať, či sa dnes s ovcami vôbec niekam vyberiem. Otec ma však len pri krátkom váhaní hnal so slovami, že prípadný dážď mi určite len prospeje. Keďže sa mu neoplatilo veľmi odvrávať, rozhodol som sa, že bez rečí pôjdem opäť na to isté miesto ako včera. Určite tam zostalo množstvo nespásanej trávy. Pošas cesty som si v hlave neustále premietal scénu, čo by nasledovalo, keby som mu povedal, že dnes nikam nejdem. Jeho dlaň by ma určite okamžite usmernila na správnu cestu. Asi to bude tým, že bol kedysi vojakom v armáde nášho kráľa Raetna vo vojne s rebelmi, ktorí neboli spokojní s vládou nášho kráľa. Veď kto by aj bol. Ale čo zmôže hŕstka rebelov proti kráľovej armáde. Ich osud bol už vopred spečatený. Nakoniec aspoň zomreli s vedomím, že bojovali za niečo, čomu verili a neboli len ďalšími poslušnými ovečkami ako my ostatní. Navyše, otcova pamiatka z tejto vojny v podobe jazvy siahajúcej cez oko a následne asi cez pol tváre vedela v spojistosti s vážnym pohľadom veľmi rýchlo človeka presvedčiť.

To som už dorazil na pasienok a určil stádu hranice, kam môže a kam nie. Po chvíli však prišlo na moje slová. Prišiel lejak, ako keď sa vám nechtiac pretrhne vak s vodou a celý sa vzápätí vyleje na zem. Ešteže bola po blízku stará hliadková veža, pod ktorou som sa mohol ukryť. Predtým som však ešte musel zahnať stádo, ktoré sa od strachu pred búrkou skrylo pod neďaľeké stromy. Pri pohľade na starú vežu sa mi vždy vynárajú spomienky na časy keď, sme si ešte ako deti vyrábali luky a z veže sme súťažili o to, koho šíp doletí najďalej. Samozrejme, že proti luku vyrobeného mojím otcom nemali šancu. O zhruba dve hodiny prestalo pršať. Keďže som bol premočený do nitky, okamžite som sa vydal na cestu domov. Pred príchodom sa mi naskytol nevýdaný pohľad. Skalné bralo nad našim statkom sa pod náporom vody zosunulo dole do údolia a skaly zasypali pravú časť nášho dreveného plota. Bez ďalšieho váhania som zahnal ovce do ohrady, doma som si vymenil do nitky premočené oblečenie za suché a utekal som pomôcť s odpratávaním nahromadenej sutiny. Akoby zázrakom sa nikomu nič nestalo. Pomôcť nám prišiel aj sused Herold so ženou. Keďže mali drevený voz a koňa, išlo odpratávanie sute oveľa rýchlejšie, ako keby sme na to ostali sami. Veď na to sú dobrí susedia. Vzali so sebou aj ich syna Henryho, s ktorým sa poznám už odmalička a zažili sme už spolu kdejaké dobrodružstvá.

Odpratávanie skalnej sute nám zabralo asi dva týždne. Ešte nikdy som sa tak nenarobil. Aspoň som nemusel bezcieľne chodiť celé dni za ovcami. Tie dostala na starosť moja sestra Simone a mame zostala naša domácnosť. Pri odpratávaní som si na niečo spomenul.

Mal som asi osem rokov a otec mi rozprával príbeh o dávnom kráľovi, ktorý kedysi viedol náš národ a vďaka svojmu meču a brneniu neprehral ani jedinú bitku. Nebol to totiž obyčajný meč ani brnenie. Legenda vraj hovorí o tom, že boli vyrobené z neznámeho materiálu, ktorý žiaril tmavomodrou farbou a údajne toto brnenie v sebe ukrývalo silu stoviek bleskov. Prišlo mi to na um práve teraz, pretože kedysi mal kráľ toto svoje brnenie po dobytí starovekého sveta ukryť do hory, z ktorej sa teraz zosunuli skaly rovno na náš statok. Napadlo mi, že suť z hory mohla so sebou priniesť aj túto bájnu výstroj. Samozrejme, že po odprataní posledného kameňa, som tam vôbec nič nenašiel. Napokon, je to len rozprávka pre malé deti. A na druhej strane, veď čo by si človek s takou šarapatou vôbec počal.

Dalo nám poriadne zabrať, kým sme statok dostali do pôvodnej podoby. Po tom všetkom však na nás čakala hostina v podobe pečeného jahňaťa a tvarohového koláča. Nič nezlepší susedské vzťahy a neoplatí pomoc tak, ako pečené jahňa. V týchto končinách sa to považuje za prejav veľkej vďačnosti. Navyše, keď k tomu pridáte víno a spev, dobrá atmosféra by sa dala v tej chvíli rozdávať. Neskoro večer, omámení vínom a plnými bruchami, nás susedia opustili a ja som si šiel ľahnúť s pocitom, že ráno na mňa opäť budú čakať vlnené krásavice.

Návrat k starému priateľstvu

Keď opäť všetko zapadlo do starých koľají, život plynul rovnako, ako pred zlovestnou búrkou. Otec stále chodí do práce ťažiť drevo pre kráľa, brat opravuje predraté topánky, mama so sestrou tancujú okolo hrncov a dobytka a ja robím znova to isté, čo aj predtým. Človeku raz za čas dobre padne nejaká tá zmena. No nie však v takej podobe, ako pred troma mesiacmi. Dnes už však viem, že je potrebné neustále udržiavať dobré susedské vzťahy. Pomoc sa totiž vždy zíde, no najmä vtedy, keď ju najviac potrebujete.

Po odvedení stáda na pasienok, na ktorom už stihla dorásť nová tráva, som si sadol pod svoj starý známy strom.

Slnko však už teraz nepieklo ako pred pár mesiacmi. Prichádzala jeseň. Pozrel som vedľa pňa, kde som zbadal povedomý kúsok dreva, z ktorého som prednedávnom vyrezával ,,nevedno čo“. Zobral som ho do rúk a začal si ho obzerať. Po chvíli som konečene prišiel na to, čo mi jeho tvar pripomína a pustil som sa do práce.

Večer som už držal v ruke vyrezanú sošku sovy. Aspoň sa teda mala na ňu podobať. Po ceste domov som už z diaľky zbadal stúpajúci dym. Nevenoval som mu nijakú väčšiu pozornosť, pretože práve v tomto období sa vo veľkom u nás doma pálilo opadané lístie.

Po tom, čo som však uvidel, mi prešiel mráz po chrbte. Celý náš statok bol v plameňoch a nikde nebolo ani živej duše. Pribehol som k nášmu domu a začal som zúfalo kričať na každého z našej rodiny, no nikto sa mi neozval. Nechápal som, čo sa deje. Ako je možné, že statok horí a nie je tu nikto z našich, čo by sa ho snažil zahasiť? Nikde nebolo ani živej duše. Statok bol stratený. Ukrutné plamene šľahali vysoko a pre veľkú horúčavu sa nedalo k domu priblížiť. Ani dobytok už nebol vo svojich ohradách. Poobzeral som sa okolo seba a zbadal som, že stúpajúci dym z nášho statku nie je v okolí jediný. Dym stúpal aj z Heroldovho statku. Okamžite som teda začal utekať smerom k susedovi, či aspoň tam neostal niekto, kto by potreboval pomoc.

Keď som k nim dobehol, čakal ma rovnaký pohľad ako doma. Statok v plameňoch a v jeho okolí nikoho. Po krátkom obzeraní horiacich trosiek som začul akési stonanie. Pribehol som teda k ohradám pre kone, odkiaľ vychádzal ten podivný zvuk a tam som vedľa trosiek na zemi našiel ležať svojho priateľa Henryho.

- ,,Si v poriadku, nie si zranený?“

- ,,Nie, nič mi nie je.“ odvetil so slzami v očiach. Napokon sa ani nebolo čomu čudovať, keď sa musel iba nečinne prizerať, ako mu horí jeho domov a nemôže s tým nič urobiť.

- ,,Čo sa preboha živého stalo!“

- ,,Náš kráľ. Ten prekliaty sukin syn!“ vyšlo z neho napokon. To mi však nestačilo, takže som začal z Henryho, ktorý bol v šoku, vyťahovať podrobnejšie informácie o tom, čo sa tu vlasne stalo. Síce to nebolo ľahké, no napokon som sa dozvedel, že Henry bol práve doma, keď z okna uvidel prichádzať asi päťdesiat kráľovských vojakov. Tí potom vtrhli do ich domu a odviedli každého, koho tam našli. Teda až na neho, keďže sa stihol schovať pod posteľ, kde ho nenašli. Ďalej počul niečo o tom, ako stráž čítala rozkaz jeho veličenstva s tým, že všetci pôjdu pracovať do bane, kde budú dolovať železnú rudu. Jediná baňa v blízkom okolí sa nachádzala asi tri dni pešou chôdzou smerom na východ, v ktorej však už pracovalo dostatok otrokov. Tak sa jeho otec spýtal veliteľa stráže, čo to je teda za sprostosť, keď kráľova baňa je už plná. Ďalej mi už Henry nevedel povedať nič. Potom už bolo počuť iba krik medzi strážami a jeho rodinou, ale pamätá si, ako stráže hovorili niečo o tom, že búrka sprednedávna spôsobila zosuv na jednom z pohorí na severe a odokryla tak ďaľšie nálezisko železnej rudy. Určite mali na mysli búrku, ktorá spôsobila zosuv aj pri našom statku. Potom sa musel chudák Henry so slzami v očiach už len nečinne prizerať, ako vojaci spútali jeho rodinu. Našich teda pravdepodobne zastihol rovnaký osud.

- ,,Čo naši? Videl si niekoho z mojej rodiny?“ spýtal som sa nedočkavo.

- ,,Áno, videl som aj ich. Keď som vyliezol spod postele, zbadal som cez okno, ako ich všetkých aj s dobytkom stráže odvázajú preč. Potom jeden z vojakov zobral do ruky fakľu a hodil ju na strechu nášho domu.

- ,,Toto už potrebovať nebudete, vy chamraď! Povedal pri tom a ja som medzitým zo zadnej strany nášho domu vybehol.“ Tomu, čo mi Henry povedal, sa mi až nechelo veriť. Dúfal som, že je to len zlý sen, z ktorého sa zobudím.

Po dvoch dňoch pojedania zyškov jedla, ktoré sme našli v okolí, sme sa obaja zaprisahali, že to len tak nenecháme. Rozhodli sme sa spoločne vyraziť v ústrety nášmu osudu a pokúsiť sa vyslobodiť naše rodiny.

Neistý začiatok

Keď posledné trosky našich domovov dohoreli a mohli sme sa ísť pozrieť, čo všetko ničivý požiar zničil, našli sme medzi troskami iba nejaké ohorené náradie, hrnce a proste všetko to, čo malo aspoň nejakú šancu uniknúť zákerným plameňom. Nebolo toho síce veľa, no niektoré veci nám snáď poslúžia pri budúcej výprave.

Po zbalení jedla na niekoľko dní a nejakých užitočných vecí sme sa s Henrym vydali na cestu. Rozhodovali sme sa, ktorým smerom sa vydáme. Nakoniec sme sa zhodli, že najlepšie bude ísť do najbližšieho mesta, kde by sme si mohli doplniť zásoby a možno si aj niečo privyrobiť.

O dva dni neskôr sme už mali na dohľad mesto Arxas. Je to neveľké mesto obkolesené dreveným opevnením. Žije tu niečo cez päťtisíc ľudí. Mesto poznám už od malička, keďže sme tu spolu s otcom chodili na miestne trhy predávať a vymieňať ovčiu vlnu. Pred vchodom na nás čakala mestská stráž. Do mesta sme sa však dostať nepokúšali. Všetky stráže budú mať totižto určite rozkaz, aby aj nás odviedli na miesto, kde sú naše rodiny. Jedného člena stráže som zhodou okolností spoznal. Bol to môj dobrý priateľ Greg. Vyrastali sme spolu a hrávali sa na lukách na vojakov. Môj otec nám vtedy vyrobil drevené meče a učili sme sa s nimi bojovať. So skutočným šermom to nemalo nič spoločné. V tej dobe to muselo vyzerať naozaj smiešne. Občas, keď si niekto z nás nedal pozor, skončil aj s modrinou.

Keďže sme nechceli zbytočne riskovať, rozhodli sme sa radšej počkať pred mestom až do zotmenia. Keď konečne slnko zašlo za obzor a boli sme si istí, že nás v tme nie je vidieť, presunuli sme sa pomaly k hlavnej bráne. Henrymu som povedal, aby na mňa počkal. Spočiatku síce nechápal tomu, čo sa práve chystám urobiť, no neostávalo mu nič iné, než mi dôverovať. Počkal som teda až do okamihu, kým Greg neostal pri bráne sám. Jeho spolustrážca si na moje šťastie musel odskočiť. Priblížil som sa k hradbám a naklonil som sa spoza rohu jedného z nosných pilierov hlavnej brány.

- ,,Psst, Greg, to som ja John, poď sem.“

- ,,Čože, kto je tam?“ ozvalo sa. Keďže už bola všade tma ako v rohu, sotva si mohol všimnúť, kto to z tmy na neho kričí. Pristúpil som teda k nemu bližšie, až pokým svetlo vychádzajúce z jeho fakľe lepšie neosvietilo moju tvár.

- ,,Aaaa, John. Čo tu do čerta robíš!?“ spýtal sa.

- ,,Počuj Greg. Vysvetlíš mi prosím ťa, čo sa preboha stalo mojej rodine? Prečo všetok náš majetok musel zhorieť do tla a prečo…?“ nestihol som dopovedať, pretože ma prerušil.

- ,,To by bolo na dlho John. Teraz na to nie je vhodný čas. Príď dnes o polnoci k nám domov a všetko ti vysvetlím. Je s tebou aj Henry?“

- ,,Áno prečo?“

- ,,Tak mu povedz, že ho pozdravujem, a že nech ho ani nenapadne sa k mestu čo i len priblížiť. To isté platí aj pre teba. Všetky stráže majú rozkaz vás oboch taktiež priviesť.“

- ,,Ale prečo?“ spýtal som sa nechápavo.

- ,,Nepýtaj sa už toľko a príď o polnoci ku mne. Všetko ti vysvetlím. A teraz už vypadni, vracia sa mi parťák.“ dopovedal Greg a sotil do mňa, až som o niekoľko krokov ustúpil späť. Jeho slová zneli rozumne, keďže sa stráže vždy o polnoci striedajú. Mal by som teda šancu využiť tento čas na prekĺznutie do mesta a stretnúť sa s ním.

Bez váhania som sa teda otočil a čo možno najtichšie som zmizol v neďaľekom kroví, kde na mňa čakal Henry. Povedal som mu, čo je vo veci, a že sa o polnoci pokúsim prekĺznuť do mesta.

- ,,Zbláznil si sa? Pokiaľ nás hľadajú, musíme sa od mesta držať čo najďalej.“ zavrčal Henry.

- ,, Nie, musím sa o to pokúsiť. Chceme sa predsa dozvedieť, čo je s našimi rodinami.“

- ,,A čo bude potom, keď ťa chytia? Ak tam pôjdeme spolu, budeme mať väčšiu šancu. Idem s tebou!“ povedal Henry rozhodne.

- ,,Neboj sa kamarát, nechytia ma. Dám si pozor. Ty ma musíš počkať tu. Ja už zistím, čo sa stalo.“

- ,,Tak dobre teda, ale dávaj si na seba pozor. Inak si ťa nájdem a potom uvidíš.“ Po týchto jeho slovách mi konečne odľahlo. Vedel som, že sa ma nepokúsi nasledovať.

Počkal som teda, až kým nenastala polnoc a vybral som sa k hlavnej bráne. Presne o polnoci sa vystriedala stráž. Využil som situáciu, keď sa medzi sebou zhovárali. Zodvihol som zo zeme kus skaly, veľkej asi ako moja dlaň a hodil som ju do krovín presne na opačnú stranu. Dosiahol som to, čo som chcel. Na chvíľu to odvrátilo ich pozornosť. Keď sa šli pozrieť k miestu, odkiať bolo počuť tento zvuk, podarilo sa mi nepozorovane za ich chrbtom prekĺznuť.

Za hlavnou bránou som sa teda vydal doľava a potom smerom k domu, v ktorom býval Greg. Moju cestu mi skrížilo len zopár ľudí a aj to iba niekoľko miestnych opilcov a bezdomovcov. Mestským strážam sa mi s trochou šťastia podarilo vyhnúť.

Keď som sa konečne dostal až k jeho domu, zaklopal som potichu na dvere. Nikto sa však neozval. Pridal som teda na sile a zaklopal som znova. To sa už dvere pomaly začali otvárať a spoza nich vykukol Greg.

- ,,Netrieskaj tak! Dúfam, že ťa nikto nevidel.“ napomenul ma potichu a vystrčil spoza dverí hlavu, aby skontroloval, či nás niekto nesleduje. Vtiahol ma dnu a zavrel dvere.

- ,,Hlavne potichu. Moja žena už spí.“ zašeptal. Ako prvé mi nešlo do hlavy, kedy sa do čerta stihol Greg oženiť a po druhé, ako to, že o tom neviem. To však v tejto chvíli nebolo podstatné, pretože ma teraz trápili dôležitejšie otázky. A tak sme si teda potichu sadli za stôl a Greg zapálil sviečku.

- ,,Ani neviem, kde by som mal začať John. Pýtaj sa!“

- ,,Dobre teda. Povedz mi, kde je moja a Henryho rodina a prečo ich všetkých stráže odviedli.“

- ,,Ako si si už asi všimol, pred nedávnom sa tu prehnala silná búrka. Tá zapričínila zosuv na východnej časti Obrej hory. Vydali sa tam teda kráľovi prieskumníci a našli obrovské nálezisko železnej rudy. No a keďže tú rudu musí aj niekto ťažiť, tak zvyšok si už zrejme dokážeš domyslieť.“

- ,,Dobre, ale prečo nám museli zapáliť aj náš majetok?!“

- ,,Ten by vám už aj tak bol na nič. Nálezisko je tak obrovské, že dá zabrať aj štyrom generáciam, kým z neho vyťažia aspoň malú časť. A navyše, keď v týchto časoch je vojna za dverami, meče a brnenia sa budú kráľovi určite hodiť. Ako ťa však poznám, zrejme tu neostaneš len tak sedieť a čakať, čo sa stane.“

- ,,To si uhádol celkom presne. Zatiaľ teda s Henrym ešte presne nevieme, čo budeme ďalej robiť, ale určite pôjdeme k Obrej hore.“ odpovedal som mu s rozvahou.

- ,,Tak to vám prajem veľa šťastia a hlavne sa vyhýbajte strážam. Zadržia totiž každého, kto sa im pripletie do cesty.“

- ,,Len sa neboj Greg. My si už nejako poradíme.“ Povedal som. Potom som sa postavil a poďakoval sa starému priateľovi za dôležité informácie. Rozlúčil som sa s ním a ešte pred odchodom som skontroloval, či je vonku čistý vzduch. Keď som prechádzal cez dvere, Greg ma chytil za plece a dal mi do rúk malý balíček oviazaný tenkým povrazom.

- ,,Určite sa ti niečo z toho zíde John. A hlavne sa vyhýbaj každému, koho v meste stretneš. Pred hlavnou bránou medzi druhým a tretím domom je v opevnení malý odvodňovací kanál. Možno sa ti tade podarí z mesta dostať.“

- ,,Vďaka Greg. Nikdy ti to nezabudnem.“ Podal som mu ruku a bez ďalšieho váhania som radšej odišiel skôr, kým si nás niekto nevšimne. Keďže začalo pršať a ulice boli plné malých potôčikov, mal som svoje topánky už po chvíli celé premočené. Cestu späť mi skrížila už iba jedna stráž, pred ktorou som sa ukryl do voza so slamou a počkal som, kým odíde preč. O chvíľu som sa už konečne dostal na miesto, o ktorom mi hovoril Greg. Bol to malý otor, sotva široký pre telo človeka. Nanajvýš tak pre vačšieho psa. Prehodil som teda Gregov balíček cez otvor na druhú stranu a keďže odtok v meste bol navrhnutý tak, aby voda z ulíc tadeto vytekala von, dokážete si predstaviť, aké namáhavé bolo sa cez neho dostať. Po chvíli sa mi však podarilo dostať z mesta von a vyhnúť sa tak strážam pri hlavnej bráne. Premočený do poslednej nitky som sa vrátil k Henrymu.

- ,,Kde si toľko bol? Už som si myslel, že ťa chytili.“ spýtal sa Henry, len čo ma zbadal. S úsmevom na tvári, ktorý dokonale vyjadroval môj pocit, že ma nikto nikdy ešte nechytil, som Henrymu povedal, čo sa mi podarilo od Grega zistiť.

- ,,Vieš, čo to znamená? Nikdy sa nám nepodarí dostať k našim rodinám. Miesto, kde sú väznení, budú strážiť stovky vojakov. To nemôžeme zvládnuť.“

- ,,Čože? Radšej sa budem tváriť, že som to nepočul. Ty ak chceš, tak tu ostaň sedieť, ale ja si už nájdem spôsob, ako sa k nim dostať a vyslobodiť ich.“

- ,,Samozrejme. Nechajme sa chytiť a potom sa k nim dostaneme.“ neveriacky ovrkol Henry.

- ,,Netrep! Hlavne teraz musíme nájsť miesto, kde sa môžeme zohriať a usušiť si veci“. skríkol som na neho. Henry mi po chvíli váhania dal na koniec za pravdu a jediné, čo nás v tej chvíli napadlo, bolo ísť na neďaľeký kopec, na ktorom sa nachádzal starý opustený zrub. A tak sme sa teda vydali na cestu k nemu.

Zanedlho sme už sedeli v zrube pri ohni a premočené oblečenie sa nám sušilo na povraze vedľa ohniska. Mali sme čas na oddych a tak som otvoril balíček, ktorý mi dal Greg. Vo vnútri som našiel dýku s koženým púzdrom, malý kuchynský nôž a niečo pod zub. Keďže nás dnešná cesta pomerne dosť unavila a navyše sme boli hladní ako vlci, opiekli sme si kúsok slaniny, čo sme si zbalili na cestu. Oheň praskal a zrubom sa šírila vôňa pečenej slaniny. Sliny nám tiekli prúdom a nemohli sme sa dočkať, kedy sa do nej zahryzneme. Odkrojil som si z nej kúsok a hodil ho do úst. Ešte bola horúca, no nemohol som odolať. Čo tam po tom, že som si trochu popálim jazyk. Keď sa mi jej lahodná chuť rozplynula na jazyku, cítil som sa ako v nebi.

- ,,Počuj John, čo bude ďalej?“ povedal po chvíli Henry.

- ,,To uvidíme. Teraz hlavne už poďme spať. Som strašne unavený. Ráno už na niečo určite prídeme.“ povedal som mu ospalým hlasom, pretože po tak výdatnej neskorej večeri sa mi začali zatvárať oči. Zvalil som sa teda na posteľ, zatvoril som oči a takmer okamžite som zaspal.

Na ďalší deň ráno dážď ustal a prebudil ma až vtáčí spev. Henry sa musel zobudiť už o niečo skôr, pretože som ho v zrube nevidel. Po chvíli som začul jeho krik. Vybehol som teda von, aby som zistil, čo sa deje. V diaľke som zbadal Henryho bežiaceho ku mne.

- ,,Pozri, čo som nám chytil pod zub.“ kričal už z diaľky a v rukách držal uloveného zajaca.

- ,,Skvelá práca Henry. Pripravíme si ho neskôr. Teraz sa však musíme zbaliť a pokračovať v ceste.“ oznámil som mu.

A tak sme sa vydali cestou pozdĺž lesa smerom na sever. Hlavným trasám sme sa však samozrejme snažili vyhýbať. Na okraji lesa sme sa dostali k hlavnému obchodnému ťahu medzi mestami Arxas a Damneon.

Damneon je úchvatené mesto. Najväčšie v celom kráľovstve. Zo všetkých strán ho obkolesujú vysoké a mohutné kamenné hradby. Nachádza sa tu prístav, vďaka ktorému prekvitá obchodom. Jeho centrum je preplnené trhmi. Proste raj pre tých, čo majú peniaze. Samozrejme, že my by sme v ňom nemali, čo robiť. Možno sa len tak prechádzať po trhoch a slintať nad rôznorodými jedlami a krásnymi ženami privážanými z ďalekých krajín. Bohatí kupci si ich kupujú ako svoje otrokyne. Prechádzali sme sa akurát medzi stánkami s jedlom. V tom som však zbadal na ceste kráľovu stráž, ako vedú niekoľko zajatých otrokov. Okamžite sme sa schovali za blízke kríky skôr, ako nás zbadajú. Spoza vetví sme sledovali sprievod. Po chvíli som v ňom zbadal Simone a Karima. Vyskočil som na nohy s odhodlaním ich oslobodť. V tom ma však Henry zdrapol za plece a stiahol ma na zem.

- ,,Zbláznil si sa?“ zavrčal Henry.

- ,,Musím ich zachrániť. Takúto šancu už možno nikdy mať nebudem.“ odpovedal som mu a zároveň som sa snažil vyslobodiť z jeho zovretia.

- ,,Len to skús a skončíš rovnako ako oni. Pozri! Je tam najmenej päťdesiat vojakov. Ako by si ich chcel asi tak vyslobodiť? Navrhni čo i len jeden rozumný plán, ktorý by mal aspoň malú šancu na úspech a pôjdem tam s tebou.“ Po Henryho slovách som si začal uvedomovať, že má zrejme pravdu. To by som sa im mohol ísť pokojne dobrovoľne vzdať. A tak mi nezostávalo nič iné, ako sa len nečinne prizerať na to, ako môjho brata a sestru stráže odvádzajú preč.

- ,,Tak ich budeme aspoň sledovať, aby sme zistili, kam ich odvedú.“ navrhol som Henrymu. Ten už s mojim terajším plánom súhlasil.

S bezpečným odstupom sme sa teda pripojili k sprievodu, ktorý smeroval von z mesta. Po celý čas sme ho ani na okamih nespustili z očí. Neskôr sa vojaci vydali na cestu smerujúcu do mesta menom Ratma. Dúfal som, že to nie je cieľ kráľovských stráží, no na koniec sa moje obavy naplnili. Ratma bola totižto centrom otrokárov. Miestom, kde si nechávali odvádzať svojich otrokov. Sami si toto miesto vytvorili. Chceli mať všetkých otrokov pod dohľadom. Sprievod dorazil až k branám mesta, hlavná brána sa otvorila a vojaci s otrokmi postupne vchádzali dovnútra.

- ,,Do čerta, to snáď nie! Brány mesta sa zatvoria a stratia sa nám.“ zúfalo som skonštatoval situáciu. Musíme s Henrym vymyslieť nejaký iný plán.

- ,,Ty si už raz riskoval. Tentoraz pôjdem do mesta ja a ty počkáš tu!“ povedal Henry nakoniec.

- ,,Dobre teda, ale povedz mi, ako sa chceš dostať do druhého najlepšie opevneného a stráženého mesta v krajine.“

- ,,Neboj sa, ja už niečo vymyslím.“

- ,,Tak dobre, keď si si tým taký istý.“

- ,,Odídem po zotmení, ako ty v Arxase. Vrátim sa až ráno, tak ma tu čakaj!“ odvetil Henry.

- ,,V poriadku, ale dávaj si na seba pozor. To by mi ešte tak chýbalo, aby som musel zachraňovať aj teba.“

Po zotmení Henry vstal a odišiel smerom k mestu. Z dohľadu sa mi stratil niekde v polovici cesty medzi mnou a mestom. Keďže som mal čas až do rána, snažil som sa ho využiť kvalitným spánkom. Uložil som sa do trávy, no nepodarilo sa mi zaspať. Neustále som musel myslieť na Henryho, či je v poriadku, a či sa mu náhodou niečo nestalo. Trvalo to dlho, no napokon sa mi predsa len podarilo zaspať. Spal som celú noc až do rána. Nad ránom však môj spánok prekazila nočná mora. Snívalo sa mi o našom statku, ktorý bol v plameňoch. Moji rodičia, brat a sestra z neho s krikom utekali a volali o pomoc. Prebudil som sa celý spotený a lapal som po dychu. Keď som sa napokon upokojil, zistil som, že to bol len sen. Dal som si niečo pod zub a čakal som na Henryho. Keď už však bolo takmer poludnie, začal som mať o neho vážne obavy.

Krátko popoludní som neďaľeko začul praskanie vetví a kroky smerujúce ku mne. Vytiahol som z púzdra dýku. Postavil som sa a šiel smerom, odkiaľ bolo počuť kroky. Nemal som ani len potuchy, čo to bol za zvuk. Mohol to byť Henry, no pokojne aj kráľovská stráž. Každopádne som musel byť v strehu. Čo keď ho stráže chytili a ten im pod nátlakom povedal, kde som. Možno si prišli aj po mňa. Jeden chybný krok a dopadnem ako moja rodina. Všetok strach zo mňa napokon opadol, až keď som pred sebou zbadal Henryho kráčajúceho oproti mne. Niečo však nebolo v poriadku. Henryho totižto kríval a držal sa za brucho. Cez prsty mu pretekala krv. Okamžite som sa rozbehol oproti nemu, aby som mu pomohol.

- ,,Sakra Henry, veď som ti hovoril, aby si si dával pozor.“

- ,,Ja viem, ale stálo to za to. Neboj sa, je to iba škrabanec. Počkaj, keď ti poviem, čo som zistil.“ nestihol dopovedať a vyčerpaný sa zvalil na zem. Bolo vidieť, že je na smrť unavený, no neomdlel. Našťastie som vedel, čo v tej chvíli treba robiť. Dýkou som si odrezal rukáv zo svojej košele a podal ho Henrymu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Domov

Návrat k starému priateľstvu

Neistý začiatok