Joy Fieldingová

TA DRUHÁ

Copyright © 1983 by Joy Fielding, Inc.

All rights reserved

Translation © 1994, 1998 by Martina Moravcová

ISBN 978-80-249-3643-7

KAPITOLA 1

„Paní Plumleyová, mohla byste na chviličku?“

Dívka, co ji oslovila, byla mladá a hezká, s nápadnými prsy a překvapivě drsným hlasem. Jill k ní namáhavě zamířila, podpatky hloubily díry do nerovného povrchu čerstvě zastřiženého trávníku. Chtěla si vzít boty bez podpatků, koneckonců, byl to piknik na zahradě, i když ho pořádal prestižní klub v Rosedalu, ale David tvrdil, že ostatní ženy budou oblečeny elegantněji – a měl pravdu. Tedy až na tuhle dívku, která měla na sobě obyčejné červené tričko a těsné obtažené džíny, které rozhodně nebyly z žádného butiku. Čí je to vlastně žena?

Jill se usmála, zadívala se do dívčiných fialkových očí a na hedvábnou pleť, dovedně nalíčenou tak, že to vypadalo, jako by neměla vůbec žádný make-up. Cítila se ještě nepříjemněji, když si uvědomila, že si ji dívka prohlíží stejně pozorně. Okamžitě si vybavila své vlasy, které vždycky vypadaly, že se zrovna chystá učesat, a svou výšku – skoro sto osmdesát!

Dívka měla sametové černé vlasy a měřila asi tak metr šedesát, což je mnohem přijatelnější, alespoň to tak odhadovala a okamžitě cítila, jak hrbí ramena, aby vyrovnala rozdíl ve výšce při pohledu do očí. Připadala si hrozně divně a nemotorně, jako kdyby v obchodě s porcelánem porovnávali slona s křehkou panenkou.

„Ano?“ Byla to napůl otázka a napůl konstatování. Ano, já jsem Plumleyová, ano, co potřebujete? Jill překvapilo, jak drsně najednou zněl její vlastní hlas.

V dívčině tváři zazářil perfektní úsměv. „Jsem Nikola Clarková,“ řekla a podala jí ruku. „Chci si vzít vašeho manžela.“

Všechno se najednou zastavilo. Jako když se film nečekaně zasekne v půli, obraz každoročního pikniku firmy Weatherby a Ross vyklouzl z projektoru a zmizel z dohledu.

Byl to jeden z těch dnů. Věděla to od první chvíle, kdy ji podrážděný žaludek vyhnal z postele do koupelny ještě před sedmou ráno, to jak se bouřil proti krevetám, co měli k večeři. David za ní běžel s lahvičkou lysolu ve spreji a tak to chvíli trvalo, střídali zvracení a stříkání, až konečně nabrala dost dechu, aby na něj zakřičela, ať toho nechá s tím pitomým sprejem, že je jí špatně z toho, jak je cítit. On jí na oplátku popřál veselé a šťastné výročí – byli spolu čtyři roky, a vrátil se do postele a nechal na ní poslední zařizování, jak vyzvednout dvě děti z jeho předchozího manželství a dopravit je na piknik, na akci, na kterou se těšily asi tak jako na návštěvu u zubaře. Nebo na návštěvu u macechy. Kromě toho, Její Veličenstvo paní Plumleyová I. se s ní pozdravila u dveří Davidovy bývalé rezidence a dívala se skrz ni, jako by tam vůbec nebyla, a žádala Davida a Jill, aby zajistili pro děti také večeři, protože ona má nějakou schůzku.

Výročí, podrážděný žaludek, dvě nepřátelsky naladěné nevlastní děti, bývalá manželka, a teď tohle. Jill na ni beze slova zírala, na tuhle Nikolu Clarkovou, která se na ni také dívala, přímo a laskavě, jako by se jí právě zeptala, kolik je hodin. Pomalu se scéna kolem ní začala znovu vyjasňovat, nabývala znovu svých barev a tvarů, a podtrhovala tak absurditu celé situace. Stála uprostřed asi stovky právníků jedné z nejvýznamnějších a nejbohatších firem v Chicagu, jejich manželek a potomků. Byl žhavý parní den v půli června, letní šaty se jí lepily na záda a v podpaží, bílé lodičky se zarývaly do měkké hlíny a mluvila s dívkou, která byla asi o deset let mladší než ona, měla perfektní pleť a vlasy, na nichž nezanechávala vlhkost vzduchu nejmenší stopy, a která jí právě řekla, že si chce vzít jejího manžela.

To musí být vtip. Někdo, pravděpodobně sám David, k němu dívku navedl, mělo to být zábavné číslo k jejich výročí. Jill uvolnila ústa v přátelském ušklíbnutí a připadala si trochu hloupě, že jí to trvalo tak dlouho, než si uvědomila, o co jde.

„To není vtip,“ řekla dívka, jako by četla Jill myšlenky. „Myslím to naprosto vážně.“ Jill se pousmála ještě o něco víc. Ta holka je dobrá, ať je to kdo chce. Možná že je to dokonce profesionální herečka, kterou požádali o tenhle výroční výstup. Nebo to je možná Davidova klientka. Ta myšlenka ji trochu zneklidnila, protože si vybavila slova své matky, když se kdysi dávno viděla s Davidem při jejich památném setkání. Vystupovala tenkrát v roli mladé televizní producentky a on byl jako možný dotazovaný, jeden z nejúspěšnějších advokátů, specialistů na rozvodové řízení, a pravděpodobně nejlepší exemplář právnické profese, jaký kdy viděla. Aniž by zjevně pohnula očima, zapamatovala si jeho výraznou tvář, sportovní postavu a obyčejný zlatý snubní prsten a připomněla si poznámku své matky, když sestřenice Ruth začala chodit s rozvedeným právníkem, který vyřizoval Rutin nedávný rozvod. Je to pravda, ptala se Jill Davida asi před šesti lety, že advokáti vyřizující rozvody, sami rozvedení, mívají často poměr se svými klientkami, aby tak unikla poznámce své matky, která měla nepříjemně často pravdu.

Na to nemůžu odpovědět, řekl tenkrát a zlomyslně se ušklíbl, já jsem nikdy nebyl rozvedený. Jak dlouho jste ženatý, ptala se dál, a věděla, že na její otázce vůbec nezáleží. Patnáct let, odpověděl a jeho tvář byla najednou bez výrazu.

Jill se tedy dál usmívala na Nikolu a tajně doufala, že to přece jen není klientka. Už měla toho žertíku plné zuby a horečně si přála, aby se ta holka, ať je to kdo chce, konečně sbalila a šla pryč i se svými zářivě nalakovanými nehty.

„Myslela jsem, že by to bylo fér, abych vás na to připravila,“ pokračovala Nikola a bylo jasné, že se chystá mluvit dál.

„To stačí,“ přerušila ji ostře Jill a obě překvapilo, jak řezavě najednou zazněl její hlas, z kterého se vytratila všechna hebkost.

„Chci jenom říct,“ a její hlas zněl zase o něco příjemněji, „že se vám to povedlo, dostala jste mě. Byl to dobrý vtip a mí přátelé se budou dobře bavit, až jim o tom povím, ale vtipy jsou od toho, aby se jimi lidé bavili –“

„To není vtip,“ opakovala dívka.

Jill ztvrdl výraz kolem úst. Ztišila hlas a bylo ji sotva slyšet, tak hlasitě jí tlouklo srdce. „Tak to skoro radši vypadněte.“ Jill se narovnala do své normální výšky, napřímila pyšně ramena, jako by ji právě prohlásili královnou krásy, a shlédla dolů na Nikolu Clarkovou. Já se tě nebojím, křičela na ni beze slova. Nebojím se ani tebe, ani tvého mládí, ani tvého vyhrožování.

Nikola Clarková pokrčila rameny a úsměv jí nemizel z tváře. Skoro se záměrnou pomalostí se pootočila a zmizela v elegantně oblečeném davu.

Kde je David? Jill to najednou hrozně zajímalo. Rychle se rozhlížela, cítila, jak se třese nevolností, jak prohlížela davy lidí a uvědomovala si, navzdory svému předchozímu prohlášení, že se najednou, jako nikdy předtím, děsí svých čtyřiatřiceti let. Oči se jí zúžily, když zahlédla Nikolu, jak se svižně proplétá mezi lidmi a s lehkostí se na ně směje a odchází nějakým určitým směrem. Kam jde? Jill ji pozorovala s novým zájmem.

„Jill Plumleyová!“ Hlas, který ji volal, patřil nějakému muži a byla v něm patrná naléhavost. Jill se neochotně otočila směrem, odkud přicházel. „Zrovna jsem říkal Harveymu, že zná-li někdo odpověď, tak je to Jill Plumleyová. Ta tyhle věci ovládá.“

Jill se usmála na Ala Weatherbyho, otce firmy, i když na to se svým mladě vypadajícím tělem a vlnitými hnědými vlasy vůbec nevypadal. Trochu uhnula pohledem a znovu se zadívala do davu. Nemohla Nikolu najít.

„Kdo je ta dívka, co hrála s Dickem Benjaminem v Manželství mladého burziána?“ ptal se s úsměvem ve tváři. „Vsadil jsem se s Harvem Prescottem o padesát dolarů, že to budeš vědět.“ Harve Prescott zatím kousek vedle napjatě vyčkával.

„Joanna Shimkusová,“ odtušila Jill nepřítomně a trochu se otřásla.

„Ne, ta ne. Ta druhá, no víš přece, ta druhá ženská, taková sexy, jak vyskočila z postele a vyhrnula si sukni –“

„Tiffany Bollingová,“ odpověděla a cítila, jak ji dav k sobě přitahuje jako magnet.

„To je ona,“ slyšela ho, jak za ní volá, když odcházela. „Jsi skvělá! Já věděl, že to budeš vědět! Slyšel jsi to, Harve?“

Jill jenom doufala, že není příliš nezdvořilá, jak se prodírala hloub a hloub davem. Al Weatherby byl víc než hlava úspěšné právní firmy, kterou sám vybudoval po skromných začátcích s chemickou čistírnou. To on měl největší podíl na rychlém růstu a postupu jejího manžela, to on rozpoznal jako první Davidův talent a přivedl ho do rozrůstající se firmy a celou dobu ho sledoval a radil mu, až se časem stal blízkým přítelem. Dokonce naučil dva beznadějné začátečníky hrát bridž a projevoval přitom svou proslavenou trpělivost, kterou byl vyhlášen. Slyšela, jak se směje. Ohlédla se po něm a zachytila jeho přátelské mrknutí. Uvědomila si, že si nemusí dělat starosti. Al Weatherby nebyl člověk, který by se snadno urážel. Její pozornost se vrátila k dívce v červeném tričku.

Nikola Clarková zmizela. Možná odešla domů, zadoufala Jill, zhluboka se nadechla a rychle se otočila. Zahlédla Davidovu dceru Lauru, jak dělá mrzutosti u stolu se zákusky (bylo jí jasné, že si stejně nic nevezme), a jeho syna Jasona, jak se nepříliš nadšeně odhodlává zúčastnit se hry na schovávanou, organizovanou živějšími dětmi. Jsou opravdu všichni takhle protivní? Jill si najednou uvědomila, že se usmívá, když si propojila vzpomínku na Nikolu s těmihle dvěma. Lauřin mladší bratr, asi desetileté dítě, se nápadně podobal své matce a byl téměř nesnesitelně plachý. Pokud se některé z dětí vůbec usmálo, hlavně v její přítomnosti, pak jedině když jejich matka podávala u soudu novou žádost o zvýšení přídavků na děti nebo oznámila, že se chystá nechat vymalovat celý dům na světle krémovo, protože od té doby, co se vrátila z dovolené z Evropy, je v depresi a potřebuje se trochu povznést. Při Davidově pověsti se samozřejmě jeho vlastní rozvod stal prestižní záležitostí soudu. Soudci jsou vždycky nejpřísnější na své kolegy, vysvětloval David a rychle tak pomíjel sedmnáct let manželství, dvě děti a nespočetně vztahů mimo, včetně toho jejich.

Laura se zadívala přímo na ni, v pohledu tolik pohrdání, že se Jill až musela obdivovat dovednosti hubeného dítěte. Ten pohled totiž říkal, že nejenže ji ještě po šesti letech považuje za osobu, která zničila jejich domov, za vetřelce, cizáka, dočasné nepohodlí, které jistě brzy přejde, jen co otec zase dostane rozum – zkrátka, pes by od ní kůrku nevzal, ale ještě je navíc hloupá a divná a omezená a všechna ta další přízviska, co obvykle čtrnáctiletí používají.

Já jsem nezničila manželství tvých rodičů, snažila se Jill mluvit s dívkou očima a připomínala si prohlášení Elizabeth Taylorové, když Eddie Fisher opustil Debbie Reynoldsovou s jejími sponkami a copánky – že totiž není možné rozbít šťastné manželství. Laura uhnula před Jilliným pohledem. Jo, to určitě, pomyslela si, chtěj po čtrnáctileté, aby tohle vzala. Vzala to Debbie Reynoldsová?

Najednou se vedle ní objevil Jason, stranou se o ní otřel a šlápl jí podpatkem na prsty v lodičkách s otevřenou špičkou. „A,“ řekl, když ji poznal, „p – promiň. Šláp – šlápnul jsem tě?“

„To nic,“ odsekla mu Jill a snažila se vyprostit nohu z nánosu hlíny. „Mám ještě jednu.“ Jason vypadal, že se každou chvíli rozbrečí. „Promiň, já vím, starej vtip,“ pokračovala a snažila se o úsměv. „Tak co, bavíš se dobře?“ Proč se vůbec ptala? I blbci by to bylo jasné.

„Hm, jde to,“ odpověděl pomalu. Často se zakoktával, což, jak Elaine bryskně připomněla, začal dělat až poté, co otec odešel z domova, a což sloužilo jako neustálá připomínka Davidova selhání coby otce. Chlapec začal v poslední době mluvit pomaleji, aby dokázal svou řeč lépe kontrolovat. Jen kdyby se dala Davidova vina eliminovat takhle snadno, napadlo Jill, když pozorovala Jasona, který vypadal mnohem starší, než skutečně byl. Zřetelně slyšela jeho matku, jak říká – teď jsi ty, Jasone, jediným mužem v domě.

Na chvilku měla Jill hroznou chuť chlapce obejmout, ale výraz Jasonových očí najednou ztvrdl a Jill se stáhla. Jason odcházel a i na jeho chůzi bylo vidět, jak se nudí. Možná že jde hledat otce a přemlouvat ho, aby z pikniku brzy odešli.

Kde je David?

Jill ho zahlédla sedět pod velkou smuteční vrbou – patřičná scenérie, napadlo ji, a bylo i na dálku jasné, že je pohroužený do vážné, a proto pravděpodobně dlouhé debaty s jedním ze svých partnerů, do debaty, kterou by se nikdo neodvážil přerušit. Cítila, jak se jí trochu ulevilo a žaludeční šťávy se zklidňovaly k normálu, který popravdě řečeno nebyl nikdy úplně v pořádku.

Pomohlo jí jen ho vidět. Lidé jí neustále říkali, že vypadá jako Robert Redford. Přestože měl rozcuchané vlasy plavé jak obilí bezstarostně hozené do čela a ty své matoucí světle zelené oči, připadalo jí to trochu přehnané. Byl prostě, docela prostě a obyčejně pohledný, a jestli mu chybělo něco do toho, co dělá filmové hvězdy idoly, no tak co. Pochybovala, že by byl Robertu Redfordovi jasný rozdíl mezi bidlem a bydlem. Doufala jenom, že si to David bude pamatovat, a znovu se jí vybavila Nikola Clarková.

Bezpochyby, kdyby se to mělo soudit objektivně, ta druhá a její manžel by jako dvojice vypadali rozhodně líp. Dobře se doplňovali, byli jako vytesáni ze stejného bloku dokonalosti. I ty její černé vlasy ladily s jeho plavostí, jeden zdůrazňoval druhého a upozorňoval na něj. Na objektivitu se ale můžu vykašlat, pomyslela si Jill a potřásla vlastní rezavou hřívou a byla si nepříjemně vědoma několika šedivých vlasů vzadu. Když měla lepší náladu, fandila si, že vypadá jako Carly Simonová, ale nikdo jiný si toho nevšiml, tak si říkala, že to musí být jen vzdálená podoba. Koneckonců to bylo úplně jedno. David si vzal ji a kvůli ní opustil konvenčně krásnou ženu. Najednou ji ale pomyšlení na manželovu předchozí nevěru a rozvod nijak nepotěšilo. Chtěla jít domů. Možná by se mohla vymluvit na nevolnost – žaludek, a to horko…

„Tak co, jak to jde na univerzitě?“

Hlas ji vyděsil a leknutím až poskočila, otočila se a uviděla Beth Weatherbyovou, Alovu manželku, a několik dalších úřednic, s nimiž si neměla ale absolutně co říct.

„Prima,“ zalhala Jill a bylo jí okamžitě jasné, že jí Beth nevěří.

„Jo, to teda jo,“ smála se Beth. Bylo jí čtyřicet pět a byla o dvanáct let mladší než její manžel. Byli spolu dvacet sedm let a Jill to neustále přivádělo v úžas – jak je totiž možné vědět v osmnácti, co člověk chce, a chtít to samé ještě po třech desetiletích.

„Všimla jsem si, že se tě Al před chvílí snažil dostat,“ prohodila Beth, jako by si všimla změny v Jillině myšlení. „Vážně, dospělý člověk, a chová se jako dítě. Strávil půl noci přemýšlením, jakou filmovou blbost vymyslí, aby tě nachytal.“ Jill se zasmála. „Chybí ti to hodně, viď?“ zeptala se Beth najednou.

„Co jestli mi chybí?“ opáčila Jill, i když už předem znala odpověď na otázku.

„Televize,“ zazněla očekávaná odpověď.

„Chybí,“ řekla prostě a najednou její pozornost znovu upoutala Nikola Clarková, která se odněkud vynořila a směřovala k Davidovi. Jill viděla, jak se její manžel pohnul, aby se mohla příchozí lépe zapojit do debaty.

„Kdo to je?“ zeptala se Beth Weatherbyové.

Beth se podívala směrem k vyčnívající smuteční vrbě. „Ta dívka, co mluví s tvým manželem? Nepamatuju se, jak se jmenuje, ale je nová. Studentka práv, myslím, pracuje u Weatherbyho a Rosse přes léto.“

„Bude advokátka?“

„Al o ní soudí, že je dobrá. Chytrá. Vlastně, pokud se pamatuju, nikdy nemluvil o nikom tak dobře od té doby, co poznal Davida a přivedl ho k firmě. Tvrdí, že má před sebou skvělou budoucnost. No nebyla by takováhle ženská partie?“

Jill cítila, jak se jí obrací žaludek. „Omluv mě, prosím tě, není mi dobře.“

Poodstoupila na volný kus trávníku. Cítila, jak se jí podpatky boří do hlíny a vězní ji na jednom místě. Beth Weatherbyová byla okamžitě u ní a vytahovala nějaké bílé tablety ze žluté proutěné tašky.

„To je anacid,“ vysvětlovala, než se Jill stačila zeptat. „Vezmi si jich pár.“

Jill udělala, co jí Beth radila, a strčila si dvě tablety do úst.

„Rozžvýkej je.“

Jill začala žvýkat a na tváři jí bylo vidět rostoucí nechuť.

„Já vím, chutnají hrozně. Jako křída. Ale zabírají. Pokud se pamatuju, začala jsem je brát už před několika lety. Na vředy,“ dodala a ani nečekala na pochopitelnou otázku.

„Z čeho ty máš vředy?“ divila se Jill.

„To víš, náročné povolání – právníkova žena,“ smála se Beth. A to se ani nezmiňuje, že vychovala tři děti, pomyslela si Jill. Vzpomněla si, jak jí nedávno David říkal, že jejich nejmladší, sedmnáctiletý chlapec, odešel ze školy a přidal se k Hare Krišnistům. Při té příležitosti dodal, že jí dává povolení zastřelit jeho vlastního syna, kdyby ho někdy napadlo se takhle zbláznit.

„Na, vezmi si, to by ti mělo pomoct,“ řekla Beth a vytahovala něco, o čem Jill předpokládala, že jsou další prášky z její zásoby. Jill se podívala. Nebyly to prášky, ale obyčejná bílá obálka nadepsaná Betiným písmem. „Myslela jsem si, že by se ti to mohlo líbit,“ trochu se pousmála a odešla ke skupince žen, které se hned rozestoupily, aby se k nim mohla připojit. Jako když améba polyká svou oběť, napadlo Jill, když viděla, jak Beth zmizela, a věnovala se obálce. Roztrhla ji a vytáhla, co bylo vevnitř.

Dopis byl věcný a úhledně napsaný na stroji, jen její jméno bylo dopsáno rukou. Rychle přelétla řádky a začala číst znovu.

Milá Jill,

nudíte se v posteli? Také už máte dost toho probuzení se do rána se stále stejnými zvyky a pachy a stížnostmi? Postrádáte vzrušení těch uplynulých dní, kdy srdce bylo větší než jeho skromně vymezený prostor?

Víme, jak se cítíte. My totiž také, a proto jsme vymysleli plán. Pošlete prostě manžela na první jméno v seznamu, vyškrtněte to jméno ze seznamu a připište na konec svoje. Vyrobte potom pět kopií a zašlete je svým pěti přátelům. Během šesti měsíců tak obdržíte 40 000 manželů.

Ale – pozor – NESMÍTE PORUŠIT ŘETĚZ! Před dvěma lety Barbie Feldmanová řetěz porušila a nejenže má od té doby stále jen starého Freddieho, ale ještě se jí rozbil opékač topinek a znásilnil ji opravář ledniček. Nechceme, aby se něco podobného přihodilo vám.

Proč riskovat nehodu? Je to rozhodně zábavnější než žehlení košil! Vyexpedujte manžela a připište se na list. Pak prokažte laskavost pěti známým.

NEPORUŠUJTE ŘETĚZ!

Následoval seznam pěti jmen a poslední dole byla Beth Weatherbyová.

Pořádně se tomu zasmála a najednou jí bylo líp. Nechám to na Beth, pomyslela si a zadívala se znovu ke smuteční vrbě, kde si teď její manžel povídal sám s Nikolou, a bylo jí zase hůř.

Dívala se na něj, jak si povídají a nevědí, že je pozoruje. David vypadal šťastně a uvolněně. I na dálku vnímala, jak mu jiskří oči. Najednou zaklonil hlavu a rozesmál se, bezpochyby nad nějakou úžasně chytrou poznámkou, kterou Nikola pronesla. Zachytil její pohled, když natočil hlavu, aby si upravil vlasy, které mu spadly do čela. Hned se na ni příjemně usmál a zvedl skleničku směrem k ní, jako by jí na dálku tiše připíjel. Nahnul se k Nikole a něco jí pošeptal a dívka přikývla na souhlas. Jill se okamžitě zadívala na Nikolu a ta se podívala na ni a stejně, jako to udělal David, zvedla svou sklenku k přípitku. Tiše se jí pohnuly rty.

„Všechno nejlepší k výročí,“ řekla.

KAPITOLA 2

Kanceláře firmy Weatherby a Ross zabíraly celá dvě patra devadesátičtyřposchoďového věžáku v centru Johna Hancocka a bylo v nich všechno, co by si vymyslel scenárista hollywoodského filmu – tlusté béžové berberské koberce, tlumeně karamelové stěny s moderními litografiemi a tapiseriemi a dlouhé chodby rozbíhající se všemi směry, aby se ve vhodném intervalu čas od času zastavily a udělaly místo prostorným místnostem s okny přes celou stěnu a s výhledem odpovídajícím postavení a zasloužilosti toho kterého obyvatele kanceláře.

Kancelář Davida Plumleyho byla hned vedle prostorného, vnitřního šroubovitého schodiště a téměř naproti přes chodbu od zasedací místnosti. Jeho výhled – z padesátého osmého patra – byl nádherný. V kanceláři samotné byl příšerný nepořádek.

Jill Listerwollová byla zdvořile uvedena dovnitř a bylo jí řečeno, že David Plumley se jí bude hned věnovat. Než se to stalo, uplynulo sice asi dvacet minut, ale Jill to nevadilo, využila času k tomu, aby si prošla své poznámky a pročetla si to, co už nashromáždila z rozhovorů s ostatními právníky. Ze všech místností, které již během odpoledne navštívila, byl v téhle největší nepořádek. V životě neviděla tolik papírů nebo právních knih poházených kolem v takovém zmatku. Velký dubový stůl byl úplně zavalen věcmi, stejně jako knihovny, nacpané k prasknutí.

Dokonce i v části vyhrazené pro návštěvy – dvě modrozelená pruhovaná křesla a kulatý skleněný stůl – byla spousta právních dokumentů a z podlahy podél stěn vyrůstaly jako liány stohy spisů. Zajímavá byla výzdoba, moderní umění, jako by lehce osamocené svou nápadnou originalitou. Jediná jiskra humoru se skrývala v jedné z litografií – obrázek parkovacích hodin s nápisem KONEC, který visel přímo nad stolem a který, jak si domýšlela, měl jemně naznačit vytrvalým klientům, že jejich čas vypršel. Nikde nebyly žádné rodinné fotografie, což bylo pochopitelné v případě jednoho z nejúspěšnějších advokátů v rozvodových řízeních.

David Plumley vešel do kanceláře a posadil se za stůl. Jill si rychle povšimla jeho plavých vlasů, zelených očí a rošťáckého výrazu já-vím-že-se-líbím, vnímala hodiny, které za ním odměřovaly čas, a pustila se tedy hned do otázek. Začala tou, o které pak vyprávěla matce, s nechutí, že se vlastně nechtěla ptát.

„Je pravda, že právníci, kteří se zabývají rozvody a jsou sami rozvedení, mají často poměr se svými klientkami?“

Jeho záhadný úsměv byl teď ještě o něco patrnější. „Na to vám nemohu odpovědět,“ řekl prostě. „Nikdy jsem nebyl rozvedený.“

„Jak dlouho jste ženatý?“ pokračovala a všimla si starožitného zlatého prstenu na patřičném prstu levé ruky. Byla to celkem zbytečná ozdoba, připadlo jí, protože každému bylo jasné, že člověk, který vypadá jako on, je nepochybně ženatý.

„Patnáct let,“ řekl a z jeho hlasu i obličeje se najednou vytratil výraz. „Mrzí mě, že jsem vás nechal čekat.“

„Čekat?“ Na jednu bláznivou vteřinu měla Jill pocit, že ještě mluví o svém manželství.

„Zdržel jsem se na jednání.“ Na tváři měl znovu úsměv. Skoro jako by jí dokázal číst myšlenky, jako by vycítil zmatek, ve kterém se najednou ocitla. „Mohl bych vám nabídnout šálek kávy?“

„Ne, děkuji,“ řekla a rozhlížela se kolem a doufala, že se jí podaří vyhnout se jeho očím. „Už jsem dneska měla tři.“

„Aha, takže nejsem váš první – tedy myslím dotazovaný,“ pokračoval vesele, když se na něj znovu opatrně podívala.

„Ne, nejste,“ odpověděla ostře. Byli oba dost staří na to, aby si takhle hráli. „Máte v kanceláři vždycky takový nepořádek?“

Jeho hlas zněl stejně ostře, odpověď ve stejném duchu jako otázka. Nepotřeboval žádné další narážky. „Co pro vás mohu udělat?“

Řekla mu to, vplula zpátky do role televizní producentky, udržovala si vzdálenost od jeho zelených očí. Připravuje program o špičkových chicagských právnících, dělá rozhovory se třemi nejznámějšími firmami (ptal se na dvě zbývající jména) a snaží se získat představu o tom, jak funguje firma, jako je Weatherby a Ross. Al Weatherby – toho se ptala prvního, ji provedl po kancelářích a vysvětlil obecně záměry a program velké firmy, která se má ještě rozrůstat, vlastně se má stát největší chicagskou firmou toho druhu. Mají osmdesát pět právníků, vysvětloval pyšně, a počítají s tím, že se stav během pěti let zvýší na sto, stejně jako se bude rozrůstat firma. Z osmdesáti pěti právníků je třicet společníků a zbytek tvoří asistenti a aspiranti. Každý právník zaměstnává na plný úvazek jednu sekretářku a kromě toho jsou tu ještě jiné pomocné síly a úředníci. Kromě kanceláří a zasedací místnosti je tu ještě knihovna, místnost, kam se dá zajít pro občerstvení, a dvě atria. Al Weatherby odhadoval jejich roční nájem na zhruba milion dolarů.

Právníci jsou specializovaní v různých oborech. V podstatě, vyskytne-li se jakýkoliv problém, je po ruce odborník schopný jej řešit. Korporační, trestní právo, daňové zákony, rodinné právo, obchody s nemovitostmi. Tak. A všem se daří. Děkuji.

„Kolik za rok vyděláte?“ ptala se Jill Davida Plumleyho a snažila se ho zastihnout při nepozornosti.

„Je to důležité?“ zeptal se.

„Myslím, že ano,“ řekla a zpříma se na něj podívala. „Vzhledem k tomu, že jde o pořad o nejlépe placených lidech ve vaší profesi, tak bych měla ráda představu o tom, o čem mluvím.“

„To ale není u všech,“ namítl potichu, skoro pro sebe. „Uvažujte v šesticiferných číslech.“

„Takže přes sto tisíc za rok?“

„Šesticiferné číslo,“ opakoval.

„Pracujete na procenta, takže čím větší základ, tím větší váš zisk?“

„Ne, to není můj styl.“

„Proč ne? Tak jaký je váš styl?“

„Dávám přednost placení za množství odvedené práce, podle toho, kolik na jakém případu strávím času. Podle mého názoru není procentuální placení vždycky fér, i když tak postupuje hodně dobře zavedených právníků, kteří by jistě své stanovisko obhájili.“

„Nelíbí se vám ten systém –“

„Dávám jen přednost jinému způsobu.“

„Morálka? Etika?“

„Asi. My právníci na ně věříme, víte?“ Poprvé po několika minutách se usmál. „Mám pocit, že jsem u křížového výslechu.“

„Jak vypadá váš pracovní den?“ změnila rychle téma.

Pokrčil rameny a do hlasu se mu vloudila trocha ironie: „Docela normální den, patnáct hodin. V osm z domova, v deset domů.“

„To je jenom čtrnáct.“ Znovu se usmál.

„A máte pocit, že je to ‚fér‘ – váš výraz –, vydělávat tolik peněz na neštěstí druhých?“ pokračovala.

„Mám spíš pocit, že s tím neštěstím pomáhám skoncovat.

A pak, ano, myslím, že je to fér. Pracuju tvrdě.“

„Co si myslíte o nařčení, které se někdy ozývá z rozvodových stran, že všechno šlo dobře, dokud se do věci nezamíchali advokáti?“

„To asi tvrdí ti, co zrovna neuspěli.“

Jill se snažila, aby se neusmála. „Takže se domníváte, že to není pravda,“ začala znovu a zaklonila hlavu, aby setřásla chvilkové kouzlo jeho půvabu, „že spousta žen je opravdu tvrdá a snaží se obrat toho dotyčného chudáka o všechno, co má –“

„Někdy to tak může vypadat,“ přiznal. „Je ale také pravda, že spousta mužů by neváhala udělat jakoukoliv špinavost, aby upřeli manželce to, co jí po právu patří. To je právě jeden z problémů. Mám dojem, že spousta žen si ještě pořád neuvědomuje, přes všechna feministická osvětová snažení, jaká mají podle zákona práva, a prostě nevědí, na co mají nárok. Říkám jim, na co mají právo,“ odmlčel se. „A pak to pro ně dostanu.“

„Většina vaší klientely jsou tedy ženy?“

„Asi dvě třetiny.“

„Co vás nejdřív přivedlo k právu?“

„Rád udílím rady.“

„A k rodinnému právu?“

Zaváhal. „To nevím.“ Pokrčil rameny. „Zkoušel jsem různé věci, nebavilo mě komerční nebo trestní právo, nesnášel jsem korporační a daňový řád, i když jsem v tom byl dobrý. Prostě jsem se nějak dostal k rozvodům. Jste vdaná?“

„Ne.“

„Rozvedená?“

„Svobodná,“ odpověděla trochu nejistě. „Nikdy jsem nebyla vdaná. Stará panna.“

Opřela se očima do jeho pohledu. Tak dobře, borečku, ty sis s tím začal.

Co se týče Davida Plumleyho, viděl před sebou ženu s velkýma hnědýma očima a divokou rezavou hřívou, která měla skoro zvrhlé potěšení v tom, aby skrývala, jak přitažlivá ve skutečnosti je. Pytlovité kalhoty, beztvaré triko a drsné, skoro agresivní chování. Viděl před sebou samostatnou, lehce přezíravou ženu s důležitým, dokonce atraktivním povoláním, která se tvrdě snaží nedat najevo, že ji přitahuje, a přestože měla daleko k nejhezčí ženě, která se toho dne objevila v jeho kanceláři, měl pocit, že v životě ho žádná tolik neupoutala.

Běh myšlenek přerušilo zaklepání na dveře. Dovnitř nakoukl Al Weatherby a zašeptal, že Warren Marcus je lehce nervózní, protože každý je nepořádný, a prosí, aby měl připraveny všechny registry do pěti hodin.

„Co jsou to registry?“ zeptala se Jill, jakmile se zavřely dveře, a byla vděčná za to vyrušení.

Jeho odpověď byla vyčerpávající a dobře promyšlená, jako by byl zvyklý vysvětlovat pojmy začínajícím právníkům a těšilo ho to. „Registry jsou záznamy, které si každý právník vede – a jsou za prvé o tom, kolik času se na jaké věci strávilo, a za druhé, o čem se mluvilo. Vzpomeňte si, co jsem vám před chvílí říkal o svém stylu práce. Dejme tomu, že za mnou přijdete ve věci svého rozvodu a strávíme dvě hodiny hovorem. Až odejdete, vytáhnu spis označený Listerwollová Jill a zapíšu tam ,dvě hodiny, návrh na rozvod‘. Pak mi zavoláte za pár dní, protože máte obavy, že manžel se bude chtít soudit o svěření dětí do vlastní péče. Budeme mluvit třicet minut. Až skončíme, otevřu spis a zapíšu tam ,třicet minut, péče o dítě‘. Po třech měsících vytáhnu spis a sečtu všechen čas, který jsme strávili nad vaším nepovedeným manželstvím, vynásobím to svou hodinovou sazbou, takže vám budu moct poslat odpovídající šek, kde bude také přesně uvedeno, co jsem dělal. Tomu se říká registr.“

Jill se usmála a těšilo ji, že si pamatuje celé její jméno.

„Jste chytrý,“ řekla a najednou jí bylo volněji, oba se zasmáli a Jill cítila, že by tohoto hezkého muže mohla mít, kdyby jen projevila trochu zájmu – a najednou jí bylo hrozně líto jeho ženy. Nechtěla bych mít takového manžela, napadlo ji. Manžela, o kterého bych se musela dělit s ostatními.

„Na co myslíte?“ zeptal se jí.

Podívala se mu do očí a neřekla nic. Stejně to ví, pomyslela si.

„Ty krásně voníš,“ řekl jí, když za ní přišel do malé koupelny a políbil ji zezadu na krk. Jill se k němu v tu chvíli bez uvažování přitulila, jako by čekala na další polibek.

„Už jsi hotová?“ ptal se.

Jill položila řasenku, kterou měla v ruce, a podívala se na svůj odraz v zrcadle. „Víš, jak si představuju luxus?“ zeptala se a nečekala na odpověď. „Mít dvě koupelny.“

Otočil ji k sobě a políbil na ústa. „Už jsi hotová?“ ptal se znovu a smál se.

Postěžovala si jen tak. „Aha, a vlasy si mám česat v ložnici.“ Záhadně se na ni zadíval. „Myslel jsem, že už je máš učesané.“

„Děkuju.“ Popadla kartáč a vyrazila do předsíně.

„To byla poklona,“ volal za ní.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2