Anthony Franze

THE OUTSIDER

Copyright © 2017 by Anthony Franze.

Translation © 2018 by Oľga Kralovičová

Jacket design © 2018 by Marek Novák

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu The Outsider (Minotaur Books a Thomas Dunne Book, New York 2017)

preložila Oľga Kralovičová.

Redigovala Adriana Oravcová.

Obálku navrhol Marek Novák.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018 ako svoju 1282. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6096-2

Každému, kto niekedy bol outsider

Asistenti sudcov sú najnižšia forma živočíchov.

WILLIAM O. DOUGLAS, SUDCA NAJVYŠŠIEHO SÚDU USA,

1939 – 1975

Prológ

Amanda Hillová nereagovala na cinknutie počítača. Takto neskoro večer by to nemala robiť, ale ignorovala ho.

Všetku energiu sústredila na zajtrajšiu záverečnú reč. V jej kancelárii bola tma, svietil iba ostrý kužeľ svetla zo stolnej lampy. Čakala, kým všetci odídu, aby si mohla prejsť záverečné vystúpenie pred porotou. Aby si ho mohla precvičiť, ako to robila tisíc ráz predtým, prechádzala sa po kancelárii pred imaginárnou porotou, vyvracala dôkazy proti geniálnemu kriminálnikovi, ktorému ju pridelili za obhajkyňu. Na mieste činu nechal odtlačky, DNA a živý záznam z lúpeže zachytený na bezpečnostných kamerách.

Pozrela cez okno do noci. Normálni ľudia boli doma, ukladali deti do postele, sledovali televíziu a potom si šli ľahnúť.

Jej dcérka si zasluhovala niečo lepšie. Mala by zavolať a skontrolovať ju, lenže potrebovala dokončiť tú záverečnú reč. S Isabelle je Amandina mama a keby niečo potrebovala, zavolala by.

Ozvalo sa ďalšie cinknutie. A potom ďalšie. Amanda podráždene siahla na myš a klikla na email. Jej pozornosť upútal riadok s predmetom:

NALIEHAVÁ SPRÁVA O TVOJEJ MATKE A ISABELLE!

Amanda otvorila email. Čudné, ale v okienku odosielateľa nebolo žiadne meno. Správa obsahovala iba link. Zase nejaký phishing?

Už takmer mail vymazala, no znovu ju upútal text v predmete. Meno jej sedemročnej dcéry.

Zastavila kurzor nad odkazom na webovú stránku, no potom naň klikla.

Na obrazovke sa zjavilo video. Bolo roztrasené, nakrútené smartfónom. Tmavú scénu osvetľoval iba lúč z baterky, ktorý dopadal na špinavú dlážku. A potom sa ozval šepot:

„Máš tridsať minút, aby si sem prišla, inak zomrú.“ Amande prebehol mráz po chrbte. To je žart, nie? Zvrátený žart. Pohla myšou, aby zatvorila video, no lúč svetla liezol po špinavej stene a zastavil sa na dvoch postavách. Amande vyskočilo srdce až do hrdla. Bola to jej matka a Isabelle. Obe boli spútané, mali zapchaté ústa a plakali.

„Dupontské podzemie,“ zasyčal hlas. „Tridsať minút. Ak zavoláš políciu, dozvieme sa to. A ony zomrú.“

Kamera sa zamerala na Isabellinu uslzenú tvár. Amandin počítač začal bzučať a blikať, požieraný tornádom vírusu.

Amanda sa nesústredene viezla zo svojej kancelárie v centre k Dupontskému okruhu. Jedným okom sledovala cestu a druhým smartfón, ktorý ju viedol na jedinú adresu, ktorú našla, keď zadala „Dupontské podzemie“, čo bola opustené podzemné washingtonské električkové depo.

Myšlienky jej leteli ako divé. Čo to má znamenať? Nedáva to zmysel. Nemôže to byť únos pre výkupné. Ona predsa nemá žiadne peniaze, je verejná obhajkyňa, prekristapána. Nejaký nespokojný klient? Nie, toto je príliš dobre zorganizované. Príliš komplikované. Bežní kriminálnici, ako Amanda vedela, lebo ich toľké roky zastupovala, sú nevzdelaní tupci, nie sú schopní nič naplánovať ani vo svojich životoch, na niečo takéto by sa nezmohli.

Pozrela na telefón. Mala iba pätnásť minút. GPS jej oznamovala, že o päť minút tam bude. Snažila sa upokojiť, ovládnuť si dych. Mala by zavolať políciu. No v duchu stále počula to varovanie: Dozvieme sa to. A ony zomrú.

Odbočila na New Hampshire Avenue. GPS hlásilo, že toto je to miesto, no nikde nevidela nijaký vchod do podzemia. Je to obchodná štvrť. Právnické firmy a nákupné galérie boli v noci zatvorené. V panike a zmätená sa obzerala. Na druhej strane ulice nebolo nič len malá stavebná uzávera. Asi tam opravovali kanál alebo potrubie. Alebo je to vchod k električkovej trati. Amanda vyskočila z auta a bežala k stavenisku. Z chodníka vytŕčala štyri stopy vysoká hranatá konštrukcia z drevotriesky. Na vrchu boli dvere ako do podzemného úkrytu pred hurikánom. Zámka bola vypáčená, drevo rozštiepené. Amanda otvorila dvere a nakukla do šera.

Nemala by ísť tam dolu. Začula však nejaký zvuk. Tlmený výkrik? Zamierila baterkou z telefónu do otvoru. Kovový rebrík sa strácal v tme. Pozbierala odvahu a vliezla dnu. Svietila si iba slabým svetlom telefónu. Keď prišla na spodok, zastala, potichu hľadela do dlhého tunela a počúvala. Znovu počula ten zvuk a rozbehla sa za ním.

Vtedy za sebou začula kroky.

Bežala rýchlejšie, prerývane dýchala a kroky za ňou zrýchľovali. Chcela sa otočiť a brániť sa. Vedela sa dobre biť.

„Amanda Hillová, suka z Piatej ulice,“ tak ju volali obžalovaní na súde. Ale keď si predstavila Isabellinu a maminu tvár, ich zúfalstvo ju poháňalo ďalej.

Kroky sa blížili. Musí potlačiť strach, nájsť svoju rodinu. Úder do hlavy prišiel bez varovania a zvalil ju na zem. Počula nejaký zvuk, akoby niekto stúpil na niečo z plastu, a baterka jej telefónu zhasla. Postava ju chytila za vlasy a ťahala do malej bočnej miestnosti v tuneli. Lapala dych.

Rozsvietil sa lampáš. Amanda počula cupot malých nožičiek. V tieňoch videla dve kopy a prišlo jej strašne zle: bola to jej matka a Isabelle. Ústa mali zapchaté špinavými handrami, ruky a nohy zviazané. Vedľa nich videla siluetu niekoho, kto sprejom písal na stenu.

Amanda sa rýchlo posadila a lebkou jej preletela ostrá bolesť. Odvrátila oči v nádeji, že to všetko je iba nočná mora. Lenže fňukanie jej matky a dcéry preťal nejaký hlas.

„Pozri na ne!“

Amanda zdvihla pohľad. Donútila sa usmiať s predstieraným optimizmom a potom dcére ústami naznačila: Neboj sa. Všetko bude dobré.

Bola to, pravdaže, lož. Bohapustá lož.

1. kapitola

Grayson Hernandez pristúpil k rečníckemu pultu v strede siene Najvyššieho súdu Spojených štátov. Nedal sa zastrašiť mramorovými stĺpmi, ktoré uzatvárali miestnosť, ani vyvýšenou mahagónovou súdnou lavicou, kde Veľká deviatka napichávala na ražeň aj tých najskúsenejších advokátov. Pokojne potiahol páčku naboku pultu, aby nastavil jeho výšku. Tento ťah odpozoroval od suverénnych zástupcov generálnej prokuratúry. Vystrel sa a bez toho, aby pozeral do poznámok – najlepší právnici nepoužívali poznámky – začal svoje ústne zdôvodnenie.

„Vážený pán predseda a ctihodný súd…“

Ďalej sa nedostal, čo nebolo nič zvláštne, lebo sudcovia v priemere kládli vyše sto otázok za hodinu ústneho zdôvodňovania pridelenú každému prípadu. No hlas, ktorý sa ozýval sieňou, nepatril sudcovi najvyššieho súdu v krajine.

„Už som vám hovoril, Gray, že tu nemôžete byť.“

Prázdnu súdnu sieň preťal svetelný lúč z baterky. Gray zdvihol ruku, aby si zatienil oči. Usmial sa na policajta Najvyššieho súdu na nočnej obchôdzke.

„Možnože jedného dňa budete advokátom,“ povedal policajt, „no zatiaľ sa sústreďte na to, aby ste doručili nočnú poštu.“ Policajt zamieril lúčom svetla na Grayov poslíčkovský vozík plný večernej pošty.

Gray zakýval policajtovi a vrátil sa k vozíku. Koliesko zapískalo, keď ho vytlačil zo súdnej siene na mramorovú chodbu.

V prijímacej miestnosti predsedu súdu Douglasa sedeli dvaja asistenti asi päť metrov od seba a hádzali si futbalovú loptu. Očividne boli nabudení a napätí po dlhom dni v kancelárii a rozprávali sa o súdnych prípadoch.

„Stredná škola nemá právo potrestať žiaka za niečo, čo povie mimo areálu školy. Súd to musí definitívne potvrdiť,“ povedal jeden. Bol to zavalitý blondín. Grayovi sa marilo, že sa volá Mike. Mike hodil loptu druhému asistentovi, ktorý sa trochu podobal na mladého Johna Kennedyho.

„Fantazíruješ, ak si myslíš, že sa šéf postaví na stranu študenta,“ povedal JFK a zachytil loptu, až to plesklo. „Zavesíš na YouTube drsnú rapovú pesničku, v ktorej obviňuješ matikára, že sexuálne obťažuje študentov, a vylúčia ťa zo školy.“

„Aj keď je to pravda?“ povedal Mike.

Najvyšší súd mal tridsaťšesť asistentov, štyroch na každého sudcu. Bola to výnimočná stáž, ktorá zabezpečovala mladým právnikom nielen umiestenku na akékoľvek právnické miesto v krajine, ale aj šancu zanechať stopu v najdôležitejších právnych otázkach súčasnosti. Všetci súčasní asistenti sudcov mali pred tridsiatkou, boli to Grayovi rovesníci, ale tým sa akákoľvek podoba končila. Ako tí dvaja, čo si hádzali loptu, takmer všetci boli belosi z bohatých rodín. Gray predpokladal, že medzi kandidátmi na asistentov nebol ani jeden mexický Američan a určite nikto z nich nevyrastal v drsnej washingtonskej štvrti Hamilton Heights. Všetci chodili na Harvard alebo Yale alebo podobné inštitúcie, a na rozdiel od Grayovej právnickej fakulty mali na stenách namiesto grafitov nakreslené brečtanové listy. A rozhodne nedoručovali poštu.

Gray im kývol na pozdrav, zdvihol z vozíka kopy žiadostí o udelenie certiorari a hodil ich do vnútorných kovových schránok pre asistentov predsedu súdu.

Mike pozrel na Graya. „Nie, prosím ťa, už žiadne ďalšie žiadosti.“

Gray sa usmial, ale nepovedal nič. Pokiaľ išlo o sudcov a ich asistentov, jeho šéf v maršalovej kancelárii mal pravidlo: Hovor, iba keď je to nevyhnutné.

Lopta znovu preletela cez prijímaciu miestnosť. „Už sa to vytlačilo?“ spýtal sa JFK. „Chcem odtiaľto vypadnúť.“ Pozrel na tlačiareň, ktorá bzučala a vypľúvala papiere. Gray mával dve nočné zmeny týždenne a zvyčajne v kanceláriách zostával najmenej tucet asistentov. Ich stáž trvala jeden rok, ale pracovali tak, akoby z nich sudcovia chceli vyžmýkať päť rokov.

„Nepotrvá to dlho,“ povedal Mike. „Je to krátke zhrnutie a potrebujem len, aby nejaký rypák, ktorý s ničím nesúhlasí, vyzdvihol prípadné slabé miesta, kým to odovzdám šéfovi.“

„Zbytočne strácaš čas. Nikdy sa nepostaví na stranu študenta. On…“

„Tento prípad sa ničím nelíši od Tinker v. Des Moines,“ namietol Mike. „Súd vyhlásil, že rozvratný prejav v škole by mohol byť potrestaný, ale nie prejav mimo školy. Ak niečo povieš mimo školy, a to sa týka aj zavesenia pesničky na YouTube, mal by sa na to vzťahovať Prvý dodatok Ústavy tak ako na všetko ostatné. Školu do toho nič nie je.“

JFK nesúhlasne zahundral. „Tuším je z teba rapový expert z Greenwichu. To sa mi páči.“

Mike šmaril loptu do kolegu.

„Hej,“ JFK sa otriasol po údere, ktorý až zaštípal. „Iba ti chcem pripomenúť, že v prípade Tinker sa rozhodlo koncom šesťdesiatych rokov. Nemôžeš ho aplikovať v digitálnom svete. Hľadíš na to z veže zo slonoviny, ak si myslíš, že šéf bude slepo nasledovať Tinkera.“

Gray predstieral, že nepočúva, ale motal sa tam a vychutnával si intelektuálsku výmenu názorov.

Lopta znovu preletela okolo neho. „Z veže zo slonoviny?“ zopakoval Mike. „Fajn, tak sa spýtajme priemerného človeka.“ Zamieril loptou na Graya. „Hej, Greg, môžeme sa ťa niečo spýtať?“

Mike sa už raz Graya spýtal na jeho meno, obyčajného človeka z ľudu.

„Volám sa Gray.“

„Prepáč, Gray. Máme otázku: Myslíš si, že ak nejaký stredoškolák mimo areálu školy zavesí niečo urážlivé na sociálne médiá, škola ho môže za to potrestať?“

JFK sa pripojil: „Nejde len o zverejnenie niečoho urážlivého. Je to vulgárne ladený rap, ktorý obviňuje učiteľa zo sexuálneho obťažovania študentov a vyhráža sa, že toho chlapíka odkrágľuje.“

Gray rozmýšľal nad otázkou a vyťahoval pritom poštu z vonkajších skriniek. „Súhlasím s tým, čo o tom prípade povedal Vražedný Malcolm.“

Asistenti sudcu pozreli na seba. Ráno v New York Times vyšiel článok o tom prípade s rozhovorom so slávnym rapperom, ktorý obhajoval právo študenta slobodne sa vyjadrovať. Každé ráno knižnica Najvyššieho súdu rozosielala email s výberom nových článkov týkajúcich sa súdu. Gray bol pravdepodobne jediný v budove súdu, kto ich všetky čítal.

Gray pokračoval. „Myslím, že Prvý dodatok umožňuje decku, ktoré vidí, že sa deje niečo nesprávne, napísať o tom zhudobnenú báseň.“ Gray otočil vozík k dverám. „Ak s tým predseda súdu nebude súhlasiť, môžete spomenúť všetko násilie v operách, ktoré tak miluje.“

„Presne o tom hovorím,“ povedal Mike, zatočil loptou na prste a potom predviedol smiešny tanec, ako zvyknú hráči v americkom futbale, keď sa im podarí skórovať. Podišiel ku Grayovi a plesol si s ním dlaňou.

Na chvíľu mal Gray pocit, akoby aj on bol asistent sudcu a rovnakým dielom prispel v najvýznamnejšom prípade slobody prejavu v škole v posledných desaťročiach.

„Hej, Gray,“ povedal JFK.

Gray sa otočil, pripravený pokračovať vo svojej obhajobe Prvého dodatku.

„Mám nejaké knihy, ktoré treba vrátiť do knižnice.“

Keď Gray o dve hodiny prišiel do telocvične, jeho otec už mal ruky omotané a búšil do ťažkého vreca. Na tričku mal veľký fľak od potu. „Meškáš,“ zvolal.

„Hovoril som ti, že v nedeľu mávam nočnú zmenu,“ povedal Gray.

Otec neodpovedal, iba búšil do vreca.

Od Mannyho Hernandeza sa nedočká súcitu kvôli nočnej zmene. Toto bol jediný večer, keď mal otec voľno, keď nepracoval v pizzerii. Odkedy otcova rakovina ustúpila, stretávali sa každú nedeľu večer v starom boxerskom klube v Adams Morgan. Gray by bol radšej, keby ten čas trávili spolu inde, nie v páchnucej telocvični, ale otec sa tešil, keď ho znovu videl v rukaviciach. Práve tieto chvíle Grayovi pripomínali, že asi nie je ten muž, akého z neho otec chcel mať. S láskou ku knihám a veľkými snami bol Gray skôr mamin syn.

Gray udieral do vreca a zatiaľ čo tie údery vibrovali celým jeho telom, v myšlienkach sa vrátil k rozhovoru s asistentmi sudcu. Z celej sily udrel pravačkou.

Spýtajme sa priemerného človeka.

Potom ľavačkou.

Mám nejaké knihy, ktoré treba vrátiť do knižnice.

Gray ďalej búšil do vreca, srdce mu prudko tĺklo a z čela mu kvapkal pot.

„Stalo sa niečo?“ Otec sa postavil za vrece a držal ho, kým Gray ďalej doň búšil. „Povedz mi.“

„Ale nič,“ povedal napokon Gray, dychčal a utieral si rukou čelo. „Iba pracovné veci.“

„Myslel som si, že to ide. Tá budova sa ti páčila ešte ako chalanovi. A teraz tam pracuješ, pomáhaš spravodlivosti.“

„Nemyslím si, že doručovanie pošty sa dá nazvať pomocou spravodlivosti, ocko.“

„Je to noha strčená do dverí. Keď ťa spoznajú a zistia, aký si bystrý…“

Tak to nefungovalo, ale Gray nemal náladu hádať sa.

„Stane sa to, synak,“ dodal otec. „Musíš si to zaslúžiť, Grayson.“

„Ja viem, ocko, ja viem.“

2. kapitola

Na druhý deň o siedmej ráno Gray sedel vo svojej kóji unavený a svaly ho boleli od včerajšieho večerného tréningu. Svoj deň ako vždy začal veľkou šálkou kávy a čítal pritom blog SCOTUS-u, Najvyššieho súdu. Bol prvý deň nového obdobia zasadnutia súdu a odborníci predpovedali, že to bude vzrušujúci rok s niekoľkými pozoruhodnými prípadmi.

Gray sa otočil, lebo na pleci pocítil ruku. Shelby, jedna z maršalových pomocníčok. Chyba, ktorej sa dopustil, keď si raz večer s ostatnými pomocníkmi vypil. Zdôraznila, že nikdy nebola s chlapíkom, ako je on. Predpokladal, že to znamenalo chudobného chalana z pochybnej washingtonskej štvrte. Pracovala na čiastočný úväzok a pritom si dokončovala štúdium v Georgetowne.

„Máš ísť za Martinom,“ povedala.

Gray pozrel ponad priehradky rozdeľujúce otvorený priestor. Za sklenou stenou malej kancelárie vzadu videl Martina Melnika, ich šéfa. Jedol niečo zabalené do fólie. Asi raňajkové burrito. Shelby bolo na tvári vidieť, čo si o Martinovi myslí: Prasa. Martinovi ťahalo na štyridsiatku, a teda z hľadiska pomocníkov bol starý. Mal nadváhu, pokazené zuby a bol pravým protikladom dobre vyzerajúcich mladíkov, ktorí pracovali na Najvyššom súde, a terčom mnohých žartov. Nikdy nebol ku Grayovi nijako zvlášť milý; ba naopak. No Martin si svoju prácu robil dobre a nezaslúžil si ten posmech, takže Gray ho chválil napriek tomu, ako nemožne vyzeral.

Prv než sa Gray pobral k Martinovi, Shelby sa spýtala: „Kto je to?“ Ukázala na fotku pripnutú v Grayovej kóji. Bol na nej boxer v ringu, samá modrina a otlčený, ako stojí so zdvihnutými rukami nad svojím súperom, ktorý leží na zemi.

„Môj otec, kedysi dávno.“ Gray si tam tú fotku pripol prvý deň v práci. To bola jeho motivácia.

Shelby stisla Grayov biceps. „Už chápem, odkiaľ máš…“

„Musím ísť k Martinovi,“ povedal Gray a zdvorilo sa odtiahol.

Martinova kancelária jeho imidž nezlepšila. Všade ležali kopy papierov. Miestnosť bola oblepená prilepovacími lístkami. Martin pozrel na Graya a podal mu obálku.

„Máme súrnu dodávku do kancelárie E.R.D.“

E.R.D. boli iniciály najvyššieho sudcu Edgara R. Douglasa. Gray tu pracoval iba mesiac, ale naučil sa, že Najvyšší súd je posadnutý skratkami a akronymami.

„Ústne zdôvodňovania sa začínajú o desiatej, takže to odnes jeho asistentovi čo najskôr. Jeho meno je na obálke.“ Gray rýchlo zamieril k hlavnému podlažiu cez pôsobivú veľkú halu, lemovanú mramorovými stĺpmi a bustami bývalých predsedov Najvyššieho súdu. Kývol policajtovi pri bronzových dverách a šiel do oddelenia predsedu súdu. Predsedova sekretárka, ostrieľaná veteránka Olga Romanovová, pozrela naňho.

„Mám toto doručiť Keirovi Landonovi.“

„Asistenti sú na raňajkách,“ povedala úsečne s východoeurópskym prízvukom.

„Viete kde?“

„Sú na raňajkách. Čo myslíte, kde?“

Gray sa nútene usmial a potom zamieril znovu dole do bufetu. Prešiel okolo pultu na odkladanie podnosov a stolov pre verejnosť do súkromnej miestnosti vyhradenej pre asistentov sudcov. Pri dlhom stole sedela štvorčlenná skupinka.

Gray si odkašľal, lebo naňho ani nepozreli. Keď to nezabralo, povedal: „Prepáčte, mám zásielku pre Keira Landona.“

Chlapík zo včerajšej noci, ktorý vyzeral ako JFK, zdvihol hlavu. Šiel ku Grayovi a vytrhol mu obálku z ruky.

„Čo sa deje, Greg?“ ozval sa Mike zo skupinky.

Prv než ho mohol Gray opraviť, Grayovi cinkol telefón.

Esemeska od Martina a ďalšia súrna dodávka.

Gray sa ponáhľal preč a cestou vyťukával esemesku Martinovi. Nepozeral pred seba, až kým do niekoho nenarazil. Bola to drobná sedemdesiatnička. Až keď podnos staršej ženy padol na dlážku, ju Gray spoznal: sudkyňa Rose Fitzgerald Yorková. Bez čierneho talára vyzerala inak. Vždy bolo čudné vidieť učiteľa mimo školy. Yorková patrila k najobľúbenejším sudcom. Gray čítal, že v päťdesiatych rokoch, keď Yorková ako najlepšia z ročníka a jediná žena promovala na Harvarde, nikto, ani jedna z prestížnych právnických firiem by nezamestnala ženu ako právničku. Niekoľkí jej ponúkli miesto sekretárky. Možno preto jedávala vo verejnom bufete a nie v súkromnej jedálni pre sudcov, preto organizovala narodeninové oslavy pre každého jedného zamestnanca. Vedela, aké to je byť outsiderom. Priniesla do svojej právnej praxe čosi, čo niektorí pohŕdavo nazývali empatia.

Sudkyňa Yorková sa zohla, aby zdvihla vyliaty tanier a príbor.

„Pani sudkyňa, veľmi ma to mrzí. Dovoľte, prosím, aby som to upratal.“ Gray sa zľahka dotkol jej ramena.

„Nič sa nestalo, mladý muž, môžem to upratať aj sama.“

„Nie, naozaj, bola to moja chyba. Prosím.“

Manažér bufetu už bol pri nich a tváril sa nahnevane. Kývol sudkyni Yorkovej, aby šla s ním a vzala si nový tanier, a prísne pozrel na Graya.

Takýto bol preňho prvý októbrový pondelok – prvý deň zasadacieho obdobia súdu – kolenačky utieral dlážku a asistenti sudcov prechádzali okolo neho do svojich kancelárií.

Musíš si to zaslúžiť, Grayson.

3. kapitola

Na konci zmeny Gray zamieril do garáže súdu po svoj bicykel. Vo výťahu uvažoval, čo si dá na večeru. Nebol si istý, či ďalší večer zvládne rezancovú polievku alebo špagety. Možno pôjde do pizzerie. Alebo k rodičom. Na mamu sa vždy mohol spoľahnúť, že niečo dobré uvarí, a mohol by si doniesť aj bielizeň na pranie. Dvere výťahu sa otvorili do veľkej sivej betónovej miestnosti. Stojan na bicykle bol prázdny, zostal tam iba jeho ošúchaný Schwinn. Keď odomkol retiazku, počul nejaký rozruch. Vzadu za jedným z oporných stĺpov.

Gray šiel za zvukom. Vedľa SUV zaparkovaného na vyhradenom mieste videl dvoch mužov: jeden ležal na zemi a druhý stál nad ním. Ten chlapík sa musel pošmyknúť. Ublížil si? Grayovi sa však nepozdávalo, že ležiaci sa nepokúša vstať, a postoj toho druhého bol tiež čudný.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa Gray.

Stojaci muž otočil hlavu. Vtedy si Gray všimol, že má na tvári masku.

Kým Gray stihol spracovať situáciu, útočník kopol do muža na zemi a vrhol sa na Graya.

Graya otec naučil, že keď niekto naňho zaútočí, či je to v boxerskom ringu alebo na ulici, čas sa spomalí. Príroda akoby nám dávala šancu vyhnúť sa útočníkovi. Vďaka tomu sa Gray vyhol čepeli, ktorá sa mihla širokým oblúkom a šuchla sa po jeho bruchu.

Graya zaplavila panika. A keď sa útočník naňho vrhol znovu, nezachránil ho jeden z otcových boxerských úskokov, ale drsný kopanec, ktorým zasiahol maskovaného muža do hrude. Chlapík narazil do auta, ale nespadol. S revom sa znovu vrhol na Graya. Gray sa uhol ako toreador a sotil útočníka vedľa seba, ale cítil nejaké uhryznutie v boku. Maskovaný muž potom niečo vrazil Grayovi do krížov. Pocítil pálčivú bolesť, akoby ho zasiahla elektrina, a zabrnela mu celá chrbtica, až dostal kŕč a zalapal po dychu. Grayovi na chvíľu všetko sčernelo a potom ležal na studenom betóne. Gray videl, ako sa maskovaný chlapík znova obrátil k druhému mužovi, ktorý už teraz stál. Až vtedy Gray dobre videl obeť: bol to predseda súdu Douglas. Sudca utekal za auto a na elektronickom kľúči od auta horúčkovite stláčal alarm. Výťah cinkol a Gray počul tľapot topánok na betóne, pribehla súdna polícia.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prológ

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola