Sofia Lundberg

DEN RÖDA ADRESSBOKEN

Copyright © Sofia Lundberg 2017

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © 2018 by Zuzana Inczingerová

and Lenka Kočišová

Jacket design © 2018 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6016-0

Doris, najkrajšiemu anjelovi na nebi.

Dala si mi vzduch, aby som mohla dýchať,

a krídla, aby som mohla lietať.

A Oskarovi, môjmu najmilšiemu zlatíčku.

1

SOĽNIČKA. DÁVKOVAČ NA LIEKY. Cukríky v miske. Tlakomer uložený v plastovom obale. Zväčšovacie sklo, ku ktorému je tromi pevnými uzlami priviazaná ozdobná červená stuha. Telefón s veľkými číslicami na tlačidlách. Červený zápisník v ošúchanom koženom obale s ohnutými rohmi, pod ktorými vidieť zažltnutý papier.

Precízne urovnáva veci na jedálenskom stole. Všetko musí byť pekne usporiadané. Na vyžehlenom modrom ľanovom obruse nesmie byť nijaký záhyb.

Zrazu na chvíľu stíchne a zahľadí sa von na ulicu, na sychravý upršaný deň za oknom. Ponáhľajúci sa ľudia s dáždnikmi v ruke, ale aj bez nich. Holé stromy. Kôpky štrku na asfalte a voda tečúca pomedzi ne.

Všimne si malú veveričku skáčucu z jedného konára na druhý a oči sa jej na okamih naplnia radosťou. Predkloní sa a pohľadom pozorne sleduje svižné pohyby chlpatého stvorenia pred sebou. Mohutný chvost zvieraťa kmitá zo strany na stranu a jeho vrtké telo svižne poskakuje medzi vetvami. Vzápätí zoskočí na cestu a rýchlo mizne z dohľadu, vydávajúc sa v ústrety novým dobrodružstvám.

Asi je čas na jedlo, pomyslí si a rukou si pohladí brucho. Trasúcimi sa prstami vezme zväčšovacie sklo a zahľadí sa na pozlátené hodinky. No číslice na ciferníku sú primalé a ona sa vzdáva. Zloží ruky pokojne do lona, zatvorí na chvíľu oči a čaká na známy zvuk pri vchodových dverách.

„Doris, sedíte tu a spíte?“

Z driemot ju vytrhne zvuk prehnane zvýšeného hlasu. Na pleci pocíti ruku, pokúša sa vylúdiť ospalý úsmev a súhlasne prikývne smerom k mladej opatrovateľke, ktorá sa k nej skláňa.

„Len som si trochu zdriemla.“ Slová sa jej zaseknú v krku, musí si odkašľať.

„Napite sa vody.“ Opatrovateľka jej bleskovo podáva pohár a Doris si dopraje zopár dúškov.

„Ďakujem… Prepáčte, zabudla som, ako sa voláte.“ Opäť nová dievčina. Tá predošlá dala výpoveď, lebo sa chcela venovať štúdiu.

„Doris, to som predsa ja, Ulrika. Ako sa dnes cítite?“ spýta sa jej, no nečaká na odpoveď. Aj tak by sa jej nedočkala. Doris mlčky sleduje Ulrikine rýchle pohyby v kuchyni. Vyberá zo skrinky mleté čierne korenie, potom berie do rúk soľničku a ukladá ju naspäť do skrinky. Obrus je zasa celý pokrkvaný.

„Nesmiete toľko soliť, už som vám to vravela,“ upozorní ju Ulrika. V rukách drží plastovú nádobku s jedlom a prísno sa na ňu zahľadí. Doris bez slova prikývne s z hrdla sa jej vyderie povzdych, zatiaľ čo Ulrika trhá plastovú fóliu na nádobke. Omáčka, zemiaky, ryba a hrášok spojené do nevábne vyzerajúcej zmesi, ktorú vyklopí na hnedý keramický tanier. Ulrika ho vloží do mikrovlnnej rúry, zatvorí dvierka a nastaví časovač na dve minúty. Prístroj typicky zavrčí a bytom sa pomaly začne šíriť pach rybaciny. Ulrika čaká, kým sa jedlo v mikrovlnke ohreje, a medzitým znova dáva veci do poriadku. Noviny a poštu ukladá do neúhľadnej kôpky, vyberá riad z umývačky.

„Je vonku chladno?“ Doris presunie pohľad na ťaživý daždivý deň za oknom. Nedokáže si spomenúť, kedy naposledy bola vonku. Pamätá si, že to bolo v lete. Alebo žeby na jar?

„Áno, hm, prichádza zima. Kvapky dažďa dnes vyzerajú skôr ako malé kúsky ľadu. Som rada, že mám auto a nemusela som ísť peši. Podarilo sa mi nájsť na ulici miesto a zaparkovať rovno pred vašou bránou. Povedala by som, že situácia s parkovaním je podstatne lepšia na predmestiach, napríklad tam, kde bývam. Tu v meste je to takmer beznádejné, aj keď občas sa na človeka usmeje šťastie,“ slová sa priam valia z Ulrikiných úst, až napokon prechádzajú do tichého pospevovania. Popová pesnička, ktorej melódiu Doris pozná z rádia. Ulrika sa zvŕta ďalej. Povysáva spálňu. Doris počuje, ako do niečoho naráža a v duchu sa modlí, aby neprevrhla tú ručne maľovanú vázu, ktorú má tak veľmi rada.

Keď sa Ulrika opäť zjaví, má cez predlaktie prevesené šaty. Vínovočervené vlnené šaty s hrčkami na rukávoch a uvoľnenou niťou vytŕčajúcou zo spodného lemu. Keď ich mala oblečené naposledy, pokúšala sa niť odtrhnúť, ale bolesť v chrbtici jej nedovolila skloniť sa ku kolenám. Preto teraz vystrie ruku a pokúša sa zachytiť visiacu niť, ale rukou iba zamáva vo vzduchu, pretože Ulrika sa rýchlo zvrtne na päte a prehodí šaty cez operadlo stoličky. Nato pristúpi k Doris a začne jej rozväzovať župan. Opatrne potiahne za rukávy a Doris slabo zakvíli, pretože bolesť z chrbta jej vystreľuje až do ramien. Bolesť ju nikdy neopúšťa, je vždy prítomná, vo dne v noci. Ako pripomienka toho, že jej telo starne.

„Teraz sa musíte na chvíľku postaviť. Na tri vás nadvihnem, okej?“ Ulrika jej ovinie jednu ruku okolo pása a pomáha jej vstať, pričom jej zároveň vyzlieka župan. Doris zrazu stojí v chladnom dennom svetle uprostred kuchyne a nebyť spodnej bielizne, je úplne nahá. Aj tú však treba vymeniť. Keď pocíti, ako podprsenka povoľuje a padá na zem, pokúša sa rukou zakryť si prsia. Tie jej však iba smutne ovisnú.

„Ale, chúďatko, veď vy mrznete! Poďte, pôjdeme do kúpeľne.“ Ulrika ju vezme za ruku a Doris ju nasleduje pomalými, opatrnými krokmi. Druhú ruku si stále drží pritisnutú na hrudi, cíti, ako pod ňou bije srdce. V kúpeľni je teplejšie, lebo podlaha je vykurovaná. Vyzuje si papuče a na chodidlách pocíti príjemné teplo sálajúce z dlaždíc.

„Tak, a teraz vám oblečiem šaty. Hore ruky.“ Chcela by poslúchnuť príkaz, no nepodarí sa jej zdvihnúť ruky vyššie ako k hrudníku. Ulrika chvíľu zápasí s látkou, až sa jej napokon podarí pretiahnuť jej šaty cez hlavu. Keď sa Doris zbadá v zrkadle, usmeje sa.

„Fíha, aká krásna farba! Pristane vám. Narúžujem vám aj pery? A čo tak naniesť trocha púdru na líca?“

Líčidlá sú rozostavené na stolíku vedľa umývadla. Ulrika vezme do ruky rúž, no Doris odmietavo pokrúti hlavou a odvráti sa.

„Ako je na tom jedlo?“ spýta sa cestou do kuchyne.

„Preboha, jedlo! Celkom som naň zabudla. Budem ho musieť znova ohriať. Ulrika sa ponáhľa k mikrovlnke, otvorí dvierka, hneď ich znova zabuchne, nastaví ohrievanie na minútu a stlačí tlačidlo štart. Do pohára naleje brusnicovú šťavu a prestrie stôl. Doris pokrčí nosom, keď zbadá tú čudnú zmes, no hlad ju prinúti priložiť vidličku k ústam. Ulrika si sadne oproti nej so šálkou kávy v ruke. S tou ružovou, ručne maľovanou šálkou. S tou šálkou, ktorú Doris nikdy nepoužíva, pretože ju nechce rozbiť.

„Káva, to je poklad všedných dní,“ usmieva sa Ulrika, „nemám pravdu?“

Doris neprítomne prikývne na znak súhlasu a neodtŕha pohľad od šálky.

Len nech jej nespadne.

„Najedli ste sa dobre?“ spytuje sa Ulrika, keď už hodnú chvíľu sedia mlčky. Doris bez slova prikývne, Ulrika teda vstane a odpratáva zo stola. Vráti sa späť s druhou šálkou horúcej kávy. S tou tmavomodrou šálkou z Höganäsu.

„Nech sa páči. A teraz si trocha oddýchneme, čo vy na to?“ Ulrika sa usmeje a sadne si.

„To je ale počasie, čo? Dážď, dážď a zasa len dážď. Akoby to nemalo konca-kraja.“

Doris sa chystá odpovedať, no Ulrika neochvejne pokračuje vo svojom monológu. „Rozmýšľam, či som do škôlky poslala aj pančušky navyše. Hádam nebudú všetky deti také premočené aj dnes. No azda si ich v prípade potreby od niekoho požičiam. Inak si asi vyzdvihnem zlostné bosé decko. Človek sa stále strachuje o deti. No vy o tom viete určite oveľa viac ako ja. Koľko máte detí?“

Doris pokrúti hlavou.

„Fakt žiadne? Chúďa moje, to vás potom asi nikto nepríde ani navštíviť! Boli ste niekedy vydatá?“

Drzosť tejto mladej pomocníčky ju neprestáva prekvapovať. Nikto predsa nekladie takéto otázky. Nikto predsa nejde takto priamo k meritu veci.

„No máte aspoň nejakých priateľov, nie? Niekoho, kto sem za vami aspoň občas príde. Tento vyzerá riadne zaplnený,“ ukazuje prstom na zápisník ležiaci na stole.

Doris však neodpovedá. Pohľadom zablúdi k Jenninej fotografii vystavenej v predsieni, ktorú si pomocníčka pravdepodobne nikdy nevšimla. Jenny, ktorá je tak ďaleko, no zároveň blízko, pretože na ňu často myslí.

„Škoda,“ pokračuje Ulrika, „už musím ísť. Porozprávame sa nabudúce.“

Ulrika vloží šálky do umývačky riadu. Dokonca aj tú ručne maľovanú. Rýchlymi pohybmi poutiera kuchynskú dosku, spustí umývačku, a skôr ako si to Doris uvedomí, je preč. Cez okno vidí, ako si Ulrika v rýchlosti oblieka bundu a mizne v červenom aute s názvom okresu na dverách po oboch stranách. Doris pomalými krokmi pristúpi k umývačke riadu a preruší program. Vytiahne ručne maľovanú šálku, starostlivo ju umyje pod tečúcou vodou a schová hlboko do skrinky, až za dezertné misky. Obzerá si skrýšu zo všetkých uhlov. Áno, teraz ju nevidieť. Spokojne si sadne k stolu a vyrovná záhyby na obruse. Všetky veci dá do poriadku. Dávkovač na lieky, cukríky, plastová nádoba, zväčšovacie sklo a telefón sa opäť ocitnú na správnych miestach. Keď zbadá zápisník, zaváha a položí naň ruku. Neotvorila ho už poriadne dlho. Teraz doň nahliadne a pohľad jej padne na mená na prvej stránke. Všetky sú prečiarknuté. Niekoľkokrát ho napísala na okraj. Rovnaké slovo. MŔTVY.

Červený zápisník

A. ALM, ERIC

POČAS ŽIVOTA sa stretneme s obrovským množstvom mien. Uvedomila si si to niekedy, Jenny? S menami, ktoré prichádzajú a odchádzajú. S menami, ktoré lámu srdce na kúsky a doháňajú človeka k slzám. S menami, z ktorých sa stávajú milenci a nepriatelia. Občas listujem vo svojom zápisníku. Stal sa akousi mapou môjho života. Krátko ti o ňom napíšem. Aby si ty, jediný človek, ktorý si ma kedy bude pamätať, nezabudla na môj život. Bude to akási forma poslednej vôle. Odovzdávam ti svoje spomienky. Sú to najkrajšie, čo mám.

Písal sa rok 1928. Oslavovala som desiate narodeniny. Už keď som držala v rukách balíček, vedela som, že obsahuje niečo dôležité. Vedela som to podľa iskry v otcových očiach. Jeho tmavé oči, ktoré sa zväčša zaoberali niečím iným, sa upreli na mňa a dychtivo očakávali moju reakciu. Darček bol zabalený v lesklom baliacom papieri. Končekmi prstov som po ňom prechádzala a študovala jeho štruktúru. Lesklý povrch, vlákna vytvárajúce zložitý ornament. A potom stuha – široká červená stuha na boku. Bol to najkrajší darček, aký som kedy dostala.

„Otvor ho! No tak, otvor ho!“ Agnes, moja mladšia sestra, sa dychtivo naklonila ponad jedálenský stôl, obe predlaktia vyložené na obruse, keď sa k jej výzve zrazu pripojila aj mama.

„Áno, tak ho už otvor!“ Dokonca aj otec vyzeral akýsi nedočkavý.

Prstom som prešla po stuhe, až potom som potiahla oba konce a mašľa povolila. V škatuli bol zápisník viazaný v lesklej červenej koži, ktorá voňala novotou a farbou.

„Môžeš si doň zapisovať mená všetkých svojich priateľov,“ usmieval sa otec, „všetkých ľudí, ktorých za života stretneš. Na všetkých vzrušujúcich miestach, ktoré navštíviš. Aby si na nich nikdy nezabudla.“

Vzal mi zápisník z rúk a otvoril ho. Pod písmeno A už stihol napísať svoje vlastné meno. Eric Alm. A hneď k nemu pripísal aj adresu a telefónne číslo do dielne. Telefón tam zapojili len nedávno, na čo bol nesmierne pyšný. Doma sme ešte telefónny aparát nemali.

Môj otec bol veľký človek. Nie vzrastom. To teda vôbec nie. Pre jeho nápady akoby doma nebolo miesto, zdalo sa, akoby sa v myšlienkach preháňal po svete a navštevoval rôzne neznáme miesta. Neraz ma premkol pocit, akoby si otec vlastne ani neželal byť s nami. Neuspokojovali ho malé radosti v živote, nemal rád ani každodenný stereotyp. Túžil po nových vedomostiach, preto zaplnil náš dom knihami. Nepamätám si, že by bol veľmi zhovorčivý. Nerozprával sa veľa ani s mamou. Iba tak sedel so svojimi knihami. Niekedy som sa mu vyštverala do lona, keď sedel vo svojom kresle a čítal. Nikdy neprotestoval, iba ma jemne odsunul nabok, aby som mu nezacláňala a on sa mohol nerušene venovať písmenám a obrázkom, ktoré vzbudili jeho pozornosť. Voňal sladko po dreve, vlasy mal vždy pokryté prachom z leštenia drevených povrchov, čo im dodávalo sivý nádych. Ruky mal drsné a plné mozoľov. Každý večer si ich natieral hrubou vrstvou vazelíny, natiahol si tenké bavlnené rukavice a šiel si ľahnúť.

Moje ruky. Nimi som ho opatrne objímala okolo krku. Sedeli sme tam a skutočný svet akoby prestal existovať. Sprevádzala som ho na jeho fantazijných výletoch, keď obracal stránky v knihách. Čítal o neznámych krajinách a rôznych kultúrach a do mapy sveta, ktorú sám pribil na stenu, zapichoval špendlíky. Akoby označovali miesta, ktoré už stihol navštíviť. Jedného dňa, vravieval, jedného dňa sa vyberie do sveta. A potom ku každému špendlíku pripísal číslicu. Jednotky, dvojky a trojky. Takýmto spôsobom kategorizoval miesta podľa dôležitosti. Možno by mu lepšie sadlo povolanie objaviteľa.

Samozrejme, keby neexistovala dielňa starého otca. Dedičstvo, ktoré bolo treba ďalej zveľaďovať. Povinnosť, ktorú bolo treba splniť. Po smrti starého otca dôsledne chodieval do dielne každý deň a v murovanom priestore zaplnenom drevenými policami až po strop a páchnucom po terpentíne a technickom benzíne stál bok po boku so svojím učňom. My deti sme často mohli len postávať medzi dvermi a nakúkať dnu. Tmavohnedú drevenú fasádu pokrývali biele kríkové ruže. Keď z nich opadali kvety, pozbierali sme ich a vložili do misky s vodou. Vyrobili sme si tak vlastný parfum, ktorý sme si nanášali na krk. Pamätám si hromadu nedokončených stoličiek a stolov, prach z leštenia a piliny, náradie zavesené na hákoch na stene – dláto, elektrickú pílu, rôzne rezbárske nože a kladivá. Všetky predmety mali presné miesto. Spoza pracovnej dosky mal otec výhľad na všetko v dielni. Za jedno ucho si zastokol ceruzku a obliekol si hnedú zásteru z popraskanej kože. Pracoval, kým nezapadlo slnko, či bolo leto alebo zima. Až keď sa vonku zotmelo, pobral sa domov. Do svojho kresla.

Ocko. Jeho duša zostala tu u mňa. Pod hromadou novín, na stoličke, ktorú zhotovil, s poduškou, ktorú ušila moja mama. Jediné, po čom kedy túžil, bolo vydať sa na cestu po svete. Podarilo sa mu však len zanechať odtlačok v priestore ohraničenom štyrmi stenami. Predmetmi svojej remeselnej výroby. Hojdacím kreslom pre mamu s elegantnými rezbárskymi ornamentmi. Drevenými dekoráciami, ktoré vlastnoručne a opatrne vyrezal. Knižnicou, kde sa dodnes nachádzajú niektoré z jeho kníh. Môj ocko.

2

AJ NAJMENŠÍ POHYB vyžaduje rovnaký podiel rozumu, ako aj fyzického úsilia. Posunie nohy o niekoľko milimetrov vpred a musí si chvíľu oddýchnuť. Položí ruky na opierky. Najprv jedna noha, prestávka, potom druhá. Jednou rukou sa pevne zaprie do opierky a druhou sa chytí stola. Vrchnou časťou tela sa kýva spredu dozadu, aby nabrala rýchlosť. Stolička, na ktorej sedí, má vysoké mäkké operadlo a jej nohy sú ukotvené v gumových násadcoch, takže je o niekoľko centimetrov vyššia. Aj napriek tomu trvá dosť dlho, kým sa postaví. Podarí sa jej to až na tretí pokus. Musí však chvíľu stáť bez pohybu na mieste, skloní hlavu, ruky položí na stôl a čaká, kým sa jej prestane točiť hlava.

Každodenné cvičenie. Prechádzka po dvojizbovom byte. Z kuchyne do predsiene, okolo pohovky, zastaviť sa a pozbierať zvädnuté listy červenej begónie, ktorá stojí v okne. Ďalej do spálne a k písaciemu stolu. K počítaču, ktorý sa stal dôležitou súčasťou jej života. Opatrne sa posadí na stoličku s nohami zabezpečenými plastovými násadkami. Otvorí laptop. Harddisk dôverne zavrčí a počítač ožíva. Klikne na ikonu prehliadača na pracovnej ploche a na domovskej stránke sa zjaví internetové vydanie denníka Dagens Nyheter. Každý deň ju udivuje, ako je možné, že sa celý svet zmestí do takého malého prístroja. Prekvapuje ju, že ona, osamelá žena žijúca v Štokholme, sa jediným kliknutím myšou dokáže spojiť s kýmkoľvek a kdekoľvek na svete. Technické záležitosti sa stali súčasťou jej každodenného života. Čakanie na smrť sa stalo o čosi znesiteľnejšie. Sedáva za počítačom pravidelne každé popoludnie, no ak sa spánok nie a nie dostaviť, alebo sa ráno zobudí zavčasu, smerujú jej kroky práve sem. Bola to Maria, predošlá opatrovateľka, kto jej vysvetlil, ako laptop funguje, a ukázala jej, ako sa s ním narába. Skype, Facebook, e-mailová schránka. Vravievala, že nikto nie je nikdy pristarý na to, aby sa naučil niečo nové. Doris s ňou súhlasila, pretože sama vždy tvrdila, že nikto nie je pristarý, aby uskutočnil svoje sny. Krátko nato dala Maria výpoveď a odišla študovať.

Na druhej strane Ulrika nikdy neprejavila o tieto veci záujem. Nikdy sa ani slovkom nezmienila o počítači, ani sa Doris nespýtala, či ho vôbec používa. Vždy ho v rýchlosti oprášila, keď okolo neho prechádzala, a v mysli si tak odškrtla ďalšiu položku na zozname povinností, ktoré musela vykonať. Má založený účet na Facebooku? Zdá sa, že väčšina ľudí má. Dokonca aj Doris ho má, na Facebook ju prihlásila Maria. Má troch priateľov. Maria je jedným z nich. Potom sa ešte priatelí s praneterou Jenny žijúcou v San Franciscu a s jej najstarším synom Jackom. Občas nakukne do ich životov, sleduje životné udalosti a prezerá si fotografie pochádzajúce akoby z iného sveta. Niekedy si prezerá aj fotografie ich priateľov. Aspoň tých, čo majú verejné profily.

Prsty jej ešte stále slúžia. Hoci sú pomalšie než kedysi a niekedy ju pobolievajú a musí si od písania odpočinúť. Píše však najmä preto, aby si utriedila myšlienky. Aby jej život nadobudol akúsi ucelenú podobu. Chce, aby všetko dostala Jenny, keď sa ona raz pominie. Aby si všetko prečítala a zasmiala sa nad starými fotografiami. Aby zdedila všetky

Dorisine prekrásne veci – nábytok, obrazy aj ručne maľovanú šálku. Keby to neurobila, všetko by asi vyhodili do kontajnera. Pri tejto predstave jej naskočila husia koža, preto položila prsty opäť na klávesnicu a pustila sa do písania, aby zahnala pochmúrne myšlienky. Tmavohnedú drevenú fasádu pokrýval porast z bielych ruží. Jedna veta. Nasleduje prestávka. V tichu domu Doris zaplavilo množstvo spomienok a ona sa ich pokúša usporiadať.

Červený zápisník

A. ALM, ERIC MŔTVY

POČULA SI NIEKEDY hrdelný rev, Jenny? Krik prameniaci z obrovskej úzkosti? Nárek, ktorý vychádza priamo zo srdca, dostáva sa ti rovno pod kožu a žiadneho človeka nenechá chladným? Počula som ho mnohokrát, ale vždy mi pripomenul, ako som ho začula prvý raz. Ten prvý bol najhrôzostrašnejší.

Niesol sa znútra dvora. A tam stál on. Otec. Jeho rev rezonoval medzi kamennými stenami a z jeho ruky striekala krv, ktorá sfarbila zamrznutý trávnik jasnočervenou farbou. Z dlane mu trčal vrták. Z pľúc sa mu vydral ďalší výkrik a vzápätí klesol k zemi. Bežiac po schodoch von na dvor sme k nemu utekali viacerí. Mama uviazala svoju zásteru okolo otcovej dlane a zdvihla ruku do výšky. Kričala o pomoc rovnako hlasno ako on. Z otcovej tváre stiekla všetka farba, bol takmer biely a jeho pery nadobudli modrofialový odtieň. Čo sa dialo neskôr, si pamätám len hmlisto. Muža, ktorý vyniesol otca na ulicu. Auto, ktoré poňho prišlo a odviezlo ho preč. Jedinú uschnutú bielu ružu na kríku rastúcom pri dome a mráz, ktorý ju objímal. Keď sa všetci porozchádzali, zostala som sedieť na zemi sama a len som nemo civela pred seba. Tá ruža bola jediná, čo prežila. Modlila som sa preto k Bohu, aby dodal otcovi rovnakú silu.

Nasledovali týždne neistoty. Každý deň sme pozorovali mamu, ako balí zvyšky raňajok, kašu, chlieb a mlieko a odchádza do nemocnice. Často sa vracala domov s nedotknutou nádielkou.

Jedného dňa prišla s otcovými šatami prevesenými cez kôš, ktorý bol stále naplnený jedlom. Oči mala červené a spuchnuté od plaču. Mali rovnaký odtieň červenej ako otcova otrávená krv. Všetko prestalo existovať. Život sa skončil. Nielen otcov život, ale aj život nás ostatných. Desivý rev, ktorý som počula v to mrazivé novembrové ráno, brutálnym spôsobom ukončil moje detstvo.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1

2