AUDREY CARLANOVÁ

Večná vášeň

Z anglického originálu Resisting Roots (Waterhouse Press, LLC, New York 2016) preložila Klára Kruteková.

Redigovala Andrea Vargovčíková.

Obálku navrhol Matej Rudinský.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018 ako svoju 1279. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6078-8

Venovanie

Túto knihu venujem tebe, anjelovi medzi smrteľníkmi.

Naučil si ma všetko, čo viem o joge a čakrách,

a čo je najdôležitejšie,

pomohol si mi nájsť rovnováhu.

Ktovie, kde by som teraz bola bez tvojej

podpory a duchovného vedenia.

Ľúbim ťa celou svojou bytosťou.

Ďakujem ti, že si pre mňa celým svetom.

Navždy budem tvojou žiačkou.

Namasté

Poznámka pre čitateľov

Séria Lotos vychádza z rokov cvičenia a štúdia jogy. Všetky jogové pozície a poznatky o čakrách som sa naučila na kurze Umenie jogy vo Village Centre jogy v Severnej Kalifornii. Údaje o čakre a opisy pozícií podávam zo svojho pohľadu registrovanej učiteľky jogy. Pri písaní som sa riadila návodmi vydanými Národnou alianciou jogy a Umením jogy.

Ak by ste chceli cvičiť akúkoľvek opísanú pozíciu v knihe alebo v inej zo série Lotos, prosím, poraďte sa s registrovaným cvičiteľom jogy.

Hodiny jogy odporúčam každému. Počas rokov, keď som sama študovala jogu, aj počas odovzdávania tohto daru svojim študentom som pochopila, že joga je pre každého a pre každé telo. K tomu svojmu pristupujte s láskou, lebo v tomto živote máte len jedno.

Nech vás sprevádza láska a svetlo.

Audrey

1.  kapitola

Lotosový sed alebo dokonalá pozícia

(sanskrit: siddhásana)

Sadnite si na podložku s nohami prekríženými tak, aby ste sa sedacími kosťami dotýkali zeme. Vystrite chrbát, vztýčte hlavu a ruky položte na kolená dlaňami nahor. Spojte palec s ukazovákom. Toto je jedna zo základných pozícií jogy, upokojí vás a spojí s vaším telom, mysľou a okolím.

TRENT

„Vstávaj, ty úbožiak!“

Rachot a pálčivá bolesť v nohe ma prinútili zažmúriť do ostrého svetla. Do úst akoby mi ktosi vysypal za vedro prachu. Zamľaskal som a niekoľko ráz zažmurkal. Zachytil som sa chodidla zdravej nohy, aby som si mohol sadnúť. Prach, ktorý sa mi dostal do krku, dal o sebe vedieť.

„Ross?“ pokrútil som hlavou a zadíval sa na prešedivenú tikajúcu bombu, svojho agenta. Mohutnou postavou zacláňal svetlo, predierajúce sa dnu cez okná – tie okná, ktoré som zavrel zo strachu z tejto chvíle. Chvíle, keď ich budem musieť otvoriť a zobudiť sa do ďalšieho dňa plného bolesti, rehabilitácie a ďalšej idiotskej rehabilitácie. „Čo tu robíš?“ vysúkal som zo seba napriek chlpatej prekážke v ústach. Siahol som po prvej veci, ktorá mi prišla pod ruku, po fľaši s oranžovým izotonickým nápojom. Len čo sa mi tá odporná tekutina urážajúca moje chuťové poháriky dotkla jazyka, takmer som ju vypľul. Prezrel som si obsah fľašky a zakryl si ústa. Čierne fliačky, ktoré sa mi mihali pred očami, ešte znásobili vírenie a kvílenie v žalúdku po včerajšej pijatike.

Jedlo. Potrebujem jedlo. Musím sa napchať nejakým mastným hnusom, ktorý by absorboval moje nočné aktivity. Hmatal som po stole a hľadal štósy škatuliek od menu.

Ross mi odtisol ruku aj ostatné veci na konferenčnom stolíku vrátane oranžového nápoja, do ktorého som si včera pravdepodobne odklepával popol z cigary. Bolo by fajn spomenúť si na to, než sa z nej znovu napijem.

„Takže takto si skončil? Zotavuješ sa šesť týždňov a toto je výsledok?“ Plesol si po stehnách a poobzeral sa okolo seba. „Žiješ v humuse. Piješ? Fajčíš?“

„Ross, iba cigary.“

Sňal si čiapku, uhladil si vlasy a znovu si ju nasadil na hlavu. Zlé znamenie. Zúri a čoskoro vybuchne. Po piatich rokoch v Oakland Ports som už veľmi dobre vedel, kedy môjmu agentovi začínajú tiecť nervy.

„Fox, si môj najlepší pálkar v tíme. Dopekla, si jeden z troch najlepších pálkarov v Amerike a národnej lige. Tak si sa zranil. A čo? Prenes sa ponad to a vráť sa do hry.“ Ross už pochodoval po izbe.

Posadil som sa, no nebol to najlepší nápad. Búšenie v hlave zintenzívnila spomienka na zvuk praskajúcej pálky, odrážajúcej loptičku. Stláčal som si spánky a presunul nohu vyloženú na stolíku.

„Bol si vôbec na rehabilitácii?“

Ten sukin syn. Zaťal som zuby a zovrel päste. „Samozrejme. Chodím tam trikrát do týždňa. A ďalšie tri dni chodím do fitka dvíhať činky s Clayom.“

„Neviem, či by si mal dvíhať činky,“ zapochyboval a vypúlil oči.

Mykol som plecami a pozrel von oknom. „A chodím aj na bežiaci pás.“ Ani mne neunikol detský, obranný tón vo vlastnom hlase. Pri Rossovi sa zo mňa zasa stával zelenáč plný túžby po veľkých časoch.

Zaškľabil sa. „A čo nadobúdanie sily, pružnosti, strečing? Na tom s kým pracuješ? V poslednej správe ti športový lekár odporúča každodenné cvičenie jogy.“ Sadol si na stoličku oproti mojej provizórnej posteli na gauči.

Ross si znovu sňal čiapku. Tentoraz mu ostala visieť z prsta medzi kolenami. Keď sa konečne upokojil, uvoľnil som sa aj ja a nechal som všetko napätie v sebe vyprchať cez póry. Dokonca ani otec tak neovládal moje emócie ako Ross. Ak by som ho tak dobre nepoznal, stavil by som sa, že slúžil v armáde. Všetkých svojich športovcov mal pod kontrolou a to dokazovalo, že mu na nich skutočne záleží. Agenti nemajú v náplni práce vyvolávať svojim klientom domov a kontrolovať ich. Ross mal síce drsný obal, ale vnútri bol trochu mäkký. Momentálne ma však už šesť týždňov nemal pod kontrolou – od toho dňa, odkedy šlo všetko do hája.

Dav burácal. Stál som pri domácej méte a čakal na hod, to bol môj posvätný zážitok. Vždy. Chlpy na chrbte mi stáli dupkom, ako keby za mnou stál sám Boh a čakal na hru. Nadhadzovač napriahol ruku a všetko stíchlo. Dav, komentátor, môj tím, všetko zamrzlo. Jestvoval som len ja a loptička. Prisahám, že som dovidel až na nadhadzovačove prsty, tak zvieral loptičku, až sa mu hánky sfarbili dobiela… a vzápätí sa valila mojím smerom ako vysokorýchlostný vlak. Loptička letela vzduchom, jemne sa hompáľala a pomaly sa nakláňala. Presne v strede. Nečakal som to. Nadhadzovač sa pri mne väčšinou za každú cenu vyhýbal nadhodu do stredu. A mal na to dôvod. Stred bol totiž moja silná stránka.

Zahnal som sa oboma rukami dozadu a jemný dotyk mojich lopatiek napovedal, že som zaujal dokonalú pozíciu. Loptička sa priblížila a prešla do dráhy v zóne úderu. Zvrtol som sa celou hornou polovicou tela a z celej sily som ju odrazil pálkou. Dubové drevo po náraze zapraskalo a loptička okamžite zmenila smer. Asi pol sekundy som ju pozoroval a hrdosť mi prenikala všetkými pórmi. Pustil som pálku na zem, zvrtol nohu a rozbehol sa.

A vtedy sa rozpútalo peklo. Do zadného stehenného svalu sa mi zaryla bolesť ako rozpálený nôž do masla. Zovrel som si zmučený sval a pár krokov pred prvou métou som sa zložil na zem. Dopadol som na červenú hlinu a dres som mal špinavý ako bojovník padlý v boji.

Jediným svetlým bodom bolo to, že som odpálil homerun. Aj keď mi sval praskol ako gumička do vlasov, už iba ten odpal nám zabezpečil víťazstvo a Sanfranciské žihadlá šli domov porazené. Odviezla ma sanitka a ja som skončil na chirurgii s natrhnutým svalom.

„Synak, už sa ponad to prenes!“ Ross ma zdrapil za plece a zalomcoval mnou. Postavil sa a prehrabával sa v tabletkách a vo fľaškách alkoholu na stolíku pri gauči. „Takto tráviš čas.“ Znechutene sa zamračil. „Prekvapuje ma, že ti posteľ nezohrieva nejaká baba.“

Rozpomínal som sa na včerajšiu noc. Ehm? Kde vlastne bola tá kočka? Tiffany, Kristy, Stephanie… ako sa volala? Nejaký čas na mne jazdila, no viac som si už nepamätal. Odfrkol som si. Možno odišla, lebo som ju nebol schopný uspokojiť. Zvyčajne som sa pýšil tým, že som veľkorysý milenec, no vtedy som nedokázal poskladať ani súvislú vetu, nieto ešte predviesť sa v celej paráde.

Ross sa otočil, zavzdychal, prehrabol si vlasy a nasadil čiapku. „Kriste. Tabletky, chľast a ženy? Čo ešte?“

„Pozri sa, nedlhujem ti žiadne vysvetlenia. Som péen…“

„Dopekla aj s tvojou péenkou!“ Na chlapa s boľavými kolenami a chorým srdcom priskočil ku mne pozoruhodne rýchlo a ďobol ma do hrude. „Máš dve možnosti. Buď si dáš tú riť dokopy, alebo prídeš o kontrakt. Neuvedomuješ si, že ti majú predlžovať zmluvu? Posledné tri roky si síce nepresiahol tridsať miliónov, ale riskuješ päťročný kontrakt. Čísla kolíšu, synak. A so svojím odpalom by si mohol dostať ponuku aj na sto miliónov za päť rokov. A to všetko,“ oči mu žiarili, „môže vybuchnúť!“ Luskol prstami. „Mihnutím oka.“

Zavrel som oči a preglgol. O takýchto číslach sa mi agent nikdy nezmienil. Dúfali sme, že dostanem zmluvu na tri roky minimálne na tridsať miliónov. No ak Ross hovoril pravdu, moja hodnota je dvadsať miliónov ročne.

„Ježiši,“ zašepkal som. Srdce mi bilo ako divé. V ústach mi vyprahlo ako na úpätí kalifornských hôr v období sucha.

Ross sa zachytil o operadlo stoličky a pokrútil hlavou.

„Musíš sa vrátiť do hry. Tím ťa potrebuje. Tento rok už prišli o play-off a vlajku. Tréner ťa chce späť do jarného tréningu. To znamená, že sa musíš do konca februára vzchopiť a ukázať kravaťákom, čo v tebe je. Do troch mesiacov musíš byť pripravený trénovať.“

V jeho hlase zaznela neistota.

„Naznačuješ mi, že ak do jari nebudem schopný hrať naplno, vyhodia ma z tímu?“

Ross si niekoľkokrát pretrel bradu. Priam som počul, ako si dlaňou šúcha strnisko. „Neviem. To závisí od toho, ako sa zotavíš. Aký máš plán?“

Vydýchol som. Predstavil som si, že prídem o kontrakt a peniaze, ktoré som tak rád utrácal. V hrdle ma pálilo. „Vyležím opicu a ponocovanie.“

„A pôjdeš na rehabilitáciu a jogu?“ Naklonil hlavu. Pokrútil som hlavou a zaťal päste, aby som sa zbavil napätia. Ako by sa mi len zišlo boxovacie vrece. „Joga? To nemyslíš vážne? Veď si ani nedočiahnem na prsty na nohách. Ohýbanie a naťahovanie? To je riadna otrava. Kdeže. To prenechám vegánkam, s ktorými chodím. Niečo už vymyslím.“

Ross ku mne skočil. Plesol ma zozadu po hlave tak, ako to robieval otec. Ibaže on to robieval zo žartu. Ross ma udrel tak silno, až mi v hlave zadunelo. Zdvihla sa vo mne vlna zlosti. Zaťal som zuby a držal hnev na uzde. Keby som ho udrel, mal by som po práci. Občas sa správal ako idiot, ale myslel to dobre a záležalo mu na mne. Pravdepodobne. Alebo skôr na prachoch, ktoré inkasoval za to, že zastupoval jedného z najlepších hráčov v bejzbalovej prvej lige.

„Len sa toľko nenaparuj, kamoško. Pôjdeš na tú jogu, inak prisahám na všetko sväté, že ťa tam odtiahnem ako vrece zemiakov a hodím k nohám tých objímačov stromov, natriem ťa medom a vydám napospas Žihadlám!“

Dofrasa. Myslel Sanfranciské žihadlá. Tréner našich rivalov mi už niekoľko ráz volal domov a snažil sa upútať moju pozornosť. Ňuchali po mne, a hoci nie som v bohvieakom stave, vyliečim sa. Natrhnutý sval sa zvyčajne zahojí po šiestich týždňoch od operácie, potom nasleduje pár mesiacov rehabilitácie. Lenže ja som ju flákal, lebo som mal pocit, že sa dám do poriadku iba chodením, zdvíhaním činiek a behaním na páse. Bohužiaľ, dostal som sa maximálne do vírivky so sexi babami.

„Fajn, pôjdem tam.“

„Kedy?“

Nadýchol som sa a poobzeral sa okolo seba. Z kúta izby sa niesol kyslastý zápach škatule od pizze obklopenej rôznymi kartónmi s jedlom. Kedy som si ju vlastne objednal? Pred pár dňami?

A mimochodom, kedy mala prísť tá upratovačka? Pokrútil som hlavou a pošúchal si bradu. Ross s rukami v bok čakal na odpoveď.

„Zajtra!“ mávol som rukou. „Pôjdem zajtra.“

„Sľubuješ?“ Podišiel k dverám.

„Na svoju česť.“

„Iste, keby si nejakú mal.“ Spustil plecia a sklopil zrak.

„Dokáž, že ju ešte máš.“ Tresol dverami tak silno, že pohár, ktorý stál príliš blízko okraja stola, sa prevrhol a utopil v červenej tekutine.

Zavrel som oči a pošúchal si boľavé čelo. „A čo teraz?“

GENEVIEVE

„Row, na to zabudni. Povedala som nie a myslím to smrteľne vážne,“ odmietla som hrozivým tónom, ktorý mi matne pripomínal mamu. Ona by vedela, čo robiť.

Rowan cúvol, prekrížil si ruky cez široké prsia a zazrel na mňa. „To vážne? Mám šestnásť, nie päť.“ Hodil pohľad na našu malú sestru Mary, ktorá veselo žula svoje obľúbené cereálne krúžky.

S pozdychom som plesla arašidové maslo na dva krajce chleba. „Prepáč, ale tie decká vôbec nepoznám a okrem toho musíš v piatok večer zaviezť Mary na tanečnú a potom ju vyzdvihnúť. Prídu mi dve klientky na farbenie a strihanie.“

Rowan takmer kričal. „Vždy máš nejaké klientky. Každý mizerný víkend!“

Pustila som nôž a ten zarinčal na kuchynskej linke. „Presne tak. Odkiaľ asi mám peniaze na tvoj bejzbalový dres? Myslíš si, že peniaze rastú na stromoch? Ak by to tak bolo, nasadila by som ich po celom dvore!“ Teraz som hovorila úplne ako mama. „Musela som naň šetriť dva mesiace!“

Rowan s výdychom spustil plecia a pokrútil hlavou.

„Fajn! Tak nech si zo mňa tretiaci naďalej uťahujú!“

Odsunul sa od stola a zdrapil vrecko s desiatou, ktorú som mu nachystala. Chytila som ho za zápästie a počkala, kým zdvihne zrak.

„Prepáč. Potrebujeme peniaze,“ zašepkala som, aby ma Mary nepočula.

Môj mladší brat zavrel oči a nadýchol sa. Keď ich znovu otvoril, všetok hnev z neho vyprchal. „Nie, ty mi prepáč. Aj tak je to len hlúpa párty.“

Čudné, že sa vôbec pýtal. Zvyčajne zostával cez víkendy doma a pozval si k nám kamarátov, aby sa hrali na Xboxe, na ktorý som mu horko-ťažko našetrila. Konzola a dve hry k tomu ma stáli niekoľko lekcií jogy navyše a všetky účesy za polovičnú cenu. Keďže som strihala v garáži, nemohla som si dovoliť pýtať toľko čo v salóne. No hlavne preto, lebo som nemala žiadny certifikát. Jedného dňa si ho možno dokončím. Aj keď pri kopiacich sa účtoch sa mi tento sen čoraz väčšmi vzďaľuje.

„Na tom, že chceš byť s kamarátmi, nie je nič hlúpe. Azda by sa to dalo preložiť, tak by sme o peniaze neprišli…“

Umlčal ma objatím. Brat bol v objatiach veľmi dobrý, hlavne keď vedel, že mám starosti alebo potrebujem kontakt s niekým, kto chápe našu situáciu tak dobre ako ja. Ibaže tentoraz to bolo iné.

„Ďakujem, Vivvie, ale nikam nepôjdem.“

Doma ma odjakživa volali Viv alebo Vivvie namiesto Genevieve. Kiežby sme s Mary nedostali mená po starých mamách. Ako dvadsaťštyriročná som totiž mala meno, ktoré sa hodí žene staršej o päťdesiat rokov.

„Netráp sa,“ dodal Rowan. „Nie je to nič dôležité. Už som dosť veľký na to, aby som to chápal. A, mimochodom, do firiem v okolí som poslal žiadosti o zamestnanie, aby som ti pomohol.“

Pokrútila som hlavou a mávla rukou ako blázon, ktorý odháňa neviditeľné muchy. „Nie. Nie. Musíš sa sústrediť na školu a bejzbal. Tvojou prácou je dostávať dobré známky a získať štipendium na vysokú školu, lebo si ju v žiadnom prípade nebudem môcť dovoliť zaplatiť.“

Aj keby som sa nikdy v živote nemala vyučiť za kaderníčku, nemienila som dopustiť, aby sa brat nedostal na dobrú školu. Rodičia by si to želali a určite by pre to spravili všetko. Zrazu mi od úzkosti a smútku zovrelo srdce. Prejde to… nakoniec. Ako vždy. Ak by s nami bola mama s otcom, žili by sme úplne inak. Ľahšie, pokojnejšie. Napriek všetkému som sa snažila udržať rodinu pokope a pod tou istou strechou.

„Vivvie, musím. Nemôžeš stále pracovať ako otrok.“

„Som v pohode.“ Zabalila som sestre obed a pridala jej sušienku navyše, nech má krajší deň. „Darí sa nám takto fungovať už tri roky. Tak prečo to meniť?“

„Možno preto, lebo nechodíš von s kamarátmi ani na rande…“ Zahľadel sa na strop a ťukal si po brade. „Ani si nespomínam, kedy som ťa naposledy videl s chalanom.“

Oprela som sa o kuchynský pult. „Do toho ťa nič nie je.

A, mimochodom, s chalanmi sa stretávam každý deň.“ Zachichotal sa. „Hej, na lekciách jogy. Ani strihanie vlasov sa neráta.“

Zamračila som sa. Zvrtla som ho a tlačila k vchodovým dverám. Náš rodinný dom sa nachádza v samom srdci Berkeley v Kalifornii. Rodičia sa z neho tešili a boli naň hrdí. Mama vytvárala pocit domova a otec pracoval ako právnik na predmestí Oaklandu. Dom bol, chvalabohu, splatený, inak by sa mi určite nepodarilo udržať si ho. No aj dane a účty za nutné opravy dávajú zabrať. Potlačila som obavy, čo sa zas pokazí a pohltí aj to málo, čo sa mi podarilo našetriť, a štuchla som Rowana smerom k jeho ruksaku.

Drevená podlaha už zažila aj lepšie časy, no umývala som ju a voskovala tak často, ako sa dalo. Decká mi, samozrejme, pomáhali. Každý mal svoje povinnosti. Odkedy nás mama s otcom opustili, v dome sa toho veľa nezmenilo. Oživovali sme si spomienky na nich, dom sme mali ako svätyňu. Na stenách stále viseli ich obrazy, ich kníh, dokonca ani ich obľúbených sošiek sme sa nedotkli, ostali tam, kam ich pred rokmi položili. A bola som odhodlaná zachovať to tak.

Brat a sestra sa vždy budú mať kam vrátiť.

Rowan si prehodil ruksak cez plece. Strapaté blond vlasy mu padali do hnedých očí. Odhrnula som mu neposlušné pramene z tváre a pohladkala ho po líci. Všetci traja máme hnedé oči po otcovi, aj keď Row a Mary ich majú skôr karamelové a moje sú také tmavé, že vyzerajú takmer ako čierne.

„Dávaj si na seba pozor, dobre?“ upozornila som ho.

„Spoľahni sa,“ usmial sa a pred odchodom z domu ešte zasalutoval.

Mary sa odšuchtala do obývačky v košeli naruby. Zasmiala som sa. „Zlatko, máš naruby košeľu.“

„Ja viem! V škole máme taký deň. Každý musí prísť takto oblečený.“ Potiahla si sukňu. „Vidíš, štítok mám vpredu.“ Oči jej zažiarili a chrbát jej zakryl závoj belavoblonďavých vlasov.

„To je dosť hlúpe, ale v poriadku. Máš kefu?“

Mary mi ukázala maminu starú kefu na vlasy. Farba na rúčke už opadávala a zanechávala fliačiky. Nič som nepovedala. Ak ju Mary chcela používať, kým z nej neodpadne aj posledná štetina, bola to jej vec. Prečo by som jej to zakazovala, keď sa vďaka tomu cítila dobre? Mali sme spoločnú rannú rutinu – sadla si na pohovku, ja zas do pohodlného kresla, v ktorom otec rád čítaval, a česala som jej vlasy. Každé ráno a každý večer. Tak ako to kedysi robila mama mne.

„Vrkoč alebo vysoký chvost?“ zisťovala som. Našpúlila ružové pery. „Dva vrkoče spletené dokopy.“

„Ohó, mladá dáma sa chce parádiť. Zase si si prezerala moje knihy?“ Knihy s účesmi som dostala, keď som sa zapísala do kaderníckej školy, predtým, než rodičia zahynuli pri autonehode. Keď sa to stalo, zostávali mi do konca len tri mesiace. Jediným problémom, okrem smútku, bol fakt, že ako dvadsaťjedenročná som sa zo dňa na deň stala hlavou rodiny. Peniaze z poistky stačili na vyplatenie domu a pomohli nám prežiť prvý rok, no odvtedy sme sa pretĺkali životom.

Usmiala sa a prikývla. „Hej. Dokážeš to, však?“

„Samozrejme. Zabudla si, že som vlasová majsterka?“ Pošteklila som ju pod rebrami.

Mary sa zachichotala a zavrtela s úsmevom od ucha k uchu. Jej úsmev a ružové líčka mi vždy zlepšili deň.

Napriek všetkému sme sa v podstate mali dobre.

Dočesala som ju a bežala do svojej izby po čisté nohavice na cvičenie, športovú podprsenku a rebrované tielko. Každý deň si oblečiem pekné nohavice na jogu, jediný kúsok oblečenia, ktorý si doprajem každých pár mesiacov. Vybrala som si mramorované ružovo-čierne nohavice pod kolená. Vzala som si aj krištáľový náhrdelník, ktorý mi daroval môj jogínsky guru s veľmi príznačným menom – Crystal. Pripla som si ho na krk, aby odohnal negativitu, a obula si jednoduché žabky.

Platinové blond vlasy po plecia som si stiahla do drdola na šiji. Pery som si natrela tmavoružovým leskom a tekutou očnou linkou som si namaľovala mačacie oči, ktoré sa mi k tvári hodia najväčšmi. Stačilo ešte niekoľko vrstiev maskary a bola som pripravená učiť klientov nájsť pokoj.

2.  kapitola

Koreňová čakra

Čakra sa často opisuje ako otáčajúca sa špirála energie v našom vnútri, ktorá spája fyzické telo s vedomím. Keď sa čakry kombinujú, stávajú sa centrom aktivity vnútornej životnej sily, čiže „prány“. To najlepšie zo seba dostanete, až keď sa vám podarí spojiť a otvoriť sedem základných čakier.

TRENT

Zaparkoval som Maserati GranTurismo Sport, ktorému rád hovorím strieborná strela, pri obrubníku pred Centrom jogy Lotos. Športový lekár ma prihlásil na hathajogu. Do začiatku lekcie zostávalo desať minút, tak som nahádzal do parkovacích hodín toľko, aby mi to vystačilo na dve hodiny, a poobzeral som sa okolo seba.

Ulica pôsobila ako vystrihnutá zo sedemdesiatych rokov. Zmes psychedelických farieb a textúr uprostred nudnej štvrte. Celá oblasť vás akoby vítala visiacimi košíkmi s kvetmi, farebnými zástavami a zvláštne usporiadaným sedením pred vchodmi.

Robil som malé kroky a čakal, kedy bolesť pominie. Pozoroval som bizarnú scénu. Nachádzal som sa pred kaviarňou Upršaný deň. Ľudia, ktorých som míňal, aj tí, čo sedeli v kaviarni, mali pozapletané vrkoče, afrá, batikované pohodlné oblečenie a korkové sandále. Hipisácky štýl tu bol evidentne na vzostupe.

Prešiel som okolo antikvariátu s názvom Ošúchané stránky, ktorý nevyzeral ako moderné obchody s bežným výberom kníh. Tento pôsobil skôr ako dávno zabudnutá hrobka so stenami obloženými tmavým drevom a s minimom dekorácií. Nazrel som cez jedno z veľkých okien dovnútra. Police z knihami sa týčili od podlahy po strop, rovnako ako skrine preplnené knihami ledabolo nahádzanými na sebe. Tak ako kaviareň, aj toto miesto sa hemžilo ľuďmi. Vchádzali a vychádzali s rukami a taškami plnými kníh. Na dverách visela tabuľka s nápisom Zachráň strom – prines si vlastnú tašku. Pokračoval som po ulici, uväznenej v čase. Vedľa antikvariátu bola pekáreň Slnečnica. Zagúľal som očami. Aké hlúpe meno. Keď sa však otvorili dvere a ovanula ma škoricová vôňa, už sa mi zbiehali slinky. Po hodine krkolomnej jogy sa tam určite musím zastaviť. Tá vôňa… dofrasa, ešte hodný čas ma prenasledovala.

Centrum jogy malo bielu fasádu s modrozelenými okrasnými lištami. Vchádzalo sa doň cez vysoké dvojité dvere z hrubého skla. Na každom krídle bol do skla vyrytý kvet a človek v jogovej pozícii.

Dnu ma ovalila vôňa šalvie a eukalyptu. Až ma z tej nevšednej arómy šteklilo v nose. Pri dlhom pulte stálo niekoľko žien v mikinách a legínsach a s podložkami na jogu pripevnenými na ruksaky. Práve som si obzeral ich pekné zadky, keď na mňa ktosi zavolal.

„Pane, pomôžem vám?“ opýtala sa ma ohnivá červenovláska s modrými očami. Bledá pokožka jej ostro kontrastovala s tyrkysovým tielkom s logom centra. Kým čakala na moju odpoveď, obsluhovala pravidelných návštevníkov, a pri tom sa jej krásne hojdali prsia.

„Áno, som Trent Fox a mám dohodnutý termín na cvičenie.“

Červenovláska naťukala pár slov do počítača a prikývla.

„Áno, máte uhradenú permanentku na tri mesiace.“

Bez váhania vytiahla spod pultu kartičku v tvare kvetu. Naozaj v tvare kvetu. Zadnou stranou s čiarovým kódom prešla popred skener, rovnaký, aký použili ostatní pri dvojkrídlových dverách, vedúcich pravdepodobne ďalej do budovy.

„Túto kartu priložíte k tamtomu skeneru,“ ukázala na dvere. „Počas otváracích hodín sa pomocou nej dostanete do budovy. Keďže máte neobmedzený prístup, nemusíte sa na lekcie nahlasovať vopred. O tri mesiace si môžete členstvo obnoviť alebo ukončiť.“ Rozprávala trochu tichšie, preto som sa k nej musel nakloniť, a tak som získal krásny výhľad do jej výstrihu. „V nijakom prípade na ľudí netlačíme, takže ak zistíte, že joga nie je nič pre vás, nebudeme vás presviedčať.“

Venoval som jej úsmev, pri ktorom by si žena dobrovoľne stiahla nohavičky. „Dobre vedieť. Budete ma učiť vy?“

Líca sa jej roztomilo sfarbili doružova. Svedčalo jej to. Pokrútila hlavou. „Nie. Teraz máme dve skupiny. Jednu, vinyasa flow, trénuje Mila. Druhú, hathajogu, ktorá sa hodí skôr pre začiatočníkov a stredne pokročilých, predcvičuje Genevieve Harperová. Každé ráno o deviatej.“

„To sa mi hodí. A ako sa voláte vy, zlatko?“

„Ja som Luna Marigoldová, dcéra jedného z majiteľov.“

Ako inak. „Teším sa, že sa budeme stretávať.“ Zaťukal som na pult a zažmurkal.

Tentoraz sa zapýrila úplne dočervena. „Aj ja, pán Fox. Ďakujeme, že ste prišli k nám do Lotosu. Namasté.“

Vďaka novej kvietkovej plastovej kartičke som sa dostal do prerobeného skladu. Zastal som na dlhej chodbe. Na pravej strane boli dvoje dverí. Na jedných svietil nápis Svätyňa jogínok a na druhých Svätyňa jogínov. Dovtípil som sa, že sú to šatne pre ženy a pre mužov. Na stenách chodby bola namaľovaná lúka. Vykročil som po chodbe až na koniec a otvoril dvere. Namaľovaná vysoká tráva akoby sa naklonila a pohla spolu so mnou. Jasné, že je to nemožné, ale maľba vyznievala tak realisticky, až klamala zrak. Sakramentsky dobrý maliar.

Z dverí na ľavej strane doliehali Beatles. Dosť čudné na centrum jogy. Cez okno vedľa dverí sa dala sledovať prebiehajúca hodina. Minimálne tridsať ľudí sa rukami a nohami opieralo o podložky a zadky malo vo vzduchu. Spolu tvorili more striešok, potom naraz zdvihli jednu nohu vysoko do vzduchu. Niektorí trochu roztrasenejšie než iní a niektorí vyzerali ako ľudské nožnice, prirodzene rozdelené pri bedrách. Sexi nízka Hispánka so zvlnenými vlasmi po plecia zvolala niečo, čo, prisahámbohu, znelo ako „prejdite do psa“. A všetci spustili zdvihnutú nohu, no nie celkom. Pretočili sa naopak, prednou časťou tela k stropu, nohu, ktorú mali predtým hore, teraz položili na zem a jednu ruku mali vo vzduchu.

„No doriti.“ Predsavzal som si, že sa nikdy nedám nahovoriť na čosi s názvom vinyasa flow.

Inštruktorka tleskla a všetci sa zvrtli späť, opäť mali jednu nohu vo vzduchu a zadky hore. Ak je toto joga, tak som v riti. V obave z ešte horšieho výjavu som sa nadýchol a odvrátil hlavu. Neďaleko boli otvorené dvere a spoza nich sa rinuli jemné tóny vážnej hudby. Svetlo v miestnosti bolo tlmené a na tmavom koberci ležali rôznofarebné podložky ako kúsky puzzle. V kúte stáli a zhovárali sa štyri ženy. Len čo ma zbadali, všetky zmĺkli a zadívali sa na mňa. Na otvorený záujem ženského pohlavia som zvyknutý, preto mi to vôbec neprekážalo.

V celej miestnosti nebol jediný obraz. Nebolo treba, steny boli umením samy osebe. Od podlahy po strop bol vyobrazený les so stromami na každej stene. Na zadnej boli navyše aj hory, zobrazené tak verne, že by som najradšej kráčal ďalej a možno na ne aj vyliezol. Na ďalšej stene sa valil iskrivý vodopád, tak dokonale namaľovaný, až som priam cítil, ako kvapôčky vody dopadajú na ostré kamene pod ním.

Mlčky som stál vo dverách a blokoval vstup. Niekoľko žien sa okolo mňa predralo dnu. Odstúpil som z cesty, oprel sa o stenu a čakal, že mi niekto povie, čo mám robiť. Mal som si kúpiť podložku na cvičenie? Ženy aj muži si prestreli na zem vlastné. V prednej časti miestnosti bolo vyvýšené pódium, na ktorom si drobná žena chystala veci a miesto na cvičenie.

Blond vlasy mala stiahnuté do pevného drdola. Lampa nad ňou ju zalievala svetlom, až jej vlasy pôsobili ako zo zlata. Kľačala a pôvabne sa postavila. Pohybmi dávala jasne najavo, že vo svojom tele sa cíti pohodlne… a mala ho sakramentsky sexi. Hispánka aj dievčina na recepcii boli atraktívne. No nemali na túto. Keď sa otočila, doslova som stratil dych. Takýto pocit som ešte nezažil. V hrudi sa mi rozlialo teplo a hrialo ma čoraz väčšmi, keď som si prezeral jej profil, kým sa rozprávala s iným klientom. Na alabastrovej pokožke jej svietili žuvačkovoružové pery. Položila si ruky na bedrá, prikývla, usmiala sa a odhalila krásne rovné zuby. Opieral som sa o stenu ako idiot a nespúšťal z nej zrak.

Hypnotizoval som jedinú ženu na svete, ktorá mi krásou vyrazila dych. Bola nízka, siahala by mi sotva po bradu. No to, čo jej chýbalo na výške, vyvážili dokonalé krivky v tvare presýpacích hodín. Široké boky sa jej zužovali do tenkého pásu a čierne tielko obopínalo neuveriteľné prsia. Akurát do ruky. A to mám pomerne veľké dlane. Otváral som a zatváral dlane a predstavoval si, ako jej ich stískam.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Venovanie

Poznámka pre čitateľov

1. kapitola

2. kapitola