Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Vášnivý duel

Vydání první

Copyright © 2017 by Sabrina Jeffries, LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2186. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Pleasures of Passion vydaného nakladatelstvím Pocket Books, an Imprint of Simon & Schuster, Inc.,

New York, v roce 2017

Český překlad © 2018 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2018 Jon Paul

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0860-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0861-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Sabrina Jeffries

Vášnivý duel

Mé půvabné matce,

která je tak ostrá jako lady Pensworthová,

když chrání ty, které miluje.

Miluju tě, mami!

Prolog

Londýn

1823

Sedmnáctiletá Brilliana Payneová zasunula vzkaz od Nialla Lindseyho, dědice lorda Margravea, do kapsy. Poté vklouzla do matčiny ložnice. „Mami,“ zašeptala, „jsi vzhůru?“

Matka trhla hlavou na saténovém polštáři jako vylekaná srna. Brilliana sebou škubla, když viděla, jak má matka rty stažené bolestí a oči matné po účinku laudana i teď uprostřed odpoledne.

„Co potřebuješ, miláčku?“ zeptala se jí matka jako obvykle jemným hlasem.

Ach, jak nesnášela, že musí matku podvádět. Ale dokud si její ctitel nepromluví s rodiči o sňatku, musela držet jejich známost v tajnosti.

„Jdu se projít do Green Parku.“ Kde se ke mně připojí můj milý Niall. „Nepotřebuješ něco?“

Navzdory bolesti se matka usmála. „Teď ne, má drahá. Užij si to. A řekni Gilly, ať tě pohlídá, abys nechodila k lesíku.“

„Jistě.“

To byla také lež. Právě v lesíku se mohla setkávat s Niallem, zatímco Gilly hlídala, aby je nikdo neviděl spolu. Naštěstí jí byla komorná zcela oddaná.

Brilliana už odcházela, ale na prahu se zastavila. „Ehm, otec řekl, že přijde domů až večer.“ Což znamenalo, že se nevrátí, dokud neprohraje všechny své peníze, ať už bude hrát cokoli. „Víš určitě, že mě nepotřebuješ?“

Z celého srdce doufala, že ne. Niallův vzkaz ji vylekal, protože jí psal jen málokdy. Obvykle se s ní prostě setkal v Green Parku, když se šla projít, pokud se mohl uvolnit od přátel či rodiny. Něco se muselo stát.

Ale nemělo by to trvat déle než hodinu, než se to dozví. Možná mu přitom dovolí ukrást jí polibek nebo dva.

Začervenala se. V tom byl Niall velice dobrý.

Ale na tom nebylo nic divného. Povídalo se o něm, že to s ženami skutečně umí, i když Brilliana byla přesvědčená, že tomu tak bylo pouze kvůli jeho divokému bratranci, lordu Knightfordovi, s nímž trávil až moc času. Tak jí to alespoň řekla její komorná.

„Budu v pořádku,“ prohlásila upjatě matka. „Mám tady u sebe svou medicínu.“

Medicínu, haha! Matka byla stejně nemocná z ní jako z té tajemné nemoci, kterou trpěla. Doktoři nemohli přijít na to, co matce je, ale stále se snažili něco zkoušet – pouštěli jí žilou, přikládali baňky, dávali jí pít speciální lektvary. A pokaždé když se začalo s novou léčbou, Brilliana doufala, že bude fungovat a že zažene matčiny bolesti.

Sevřela ji vina. „Víš to určitě…“

„Běž, drahoušku! Já teď chci stejně spát!“

To stačilo, aby si Brilliana pospíšila ven.

Za chvilku už byly spolu s Gilly v Green Parku a čekaly u velkého dubu na Nialla.

„Napsal, proč se s vámi chce vidět, slečno?“ zeptala se Gilly.

„Ne, jenom že je to naléhavé. A že to musí být dnes.“

„Možná má v úmyslu požádat vás konečně o ruku.“

Brilliana se rozechvěle nadechla. „To pochybuju. Kdyby se chystal zrovna k tomu, navštívil by otce.“ Gilly ztratila dychtivý výraz. „Potom si raději dávejte pozor. Protože jestli tráví tolik času s padlými ženami, jak jsem slyšela, mohl by zkusit využít příležitosti i u vás…“

„Takový není,“ odporovala jí Brilliana. „Se mnou určitě ne.“

Až na ty nádherné polibky se choval slušně. A kromě toho drby vždycky přehánějí – proto jsou to také drby. Ona však po týdnech tajných schůzek znala jeho charakter – byl to dobrý člověk. Tím si byla jistá.

„Nejspíš máte pravdu,“ pronesla chlácholivě Gilly. „A stejně vás může požádat o ruku. Třeba chce nejdřív získat váš souhlas, než půjde za vaším otcem.“ Přes tvář jí přelétl nadějný výraz. „Takhle to v těchto dnech dělají všichni gentlemani, jak mi bylo řečeno. A jen si představte, co řekne vaše matka, až uslyší, že jste klofla budoucího hraběte!“

„Ještě jsem nikoho neklofla!“ A kromě toho bylo slovo klofnout příliš drsné na to, co od Nialla chtěla – toužila vlastnit jeho mysl, srdce i duši. Neboť všechno její už patřilo jemu.

„Tady jsi,“ ozval se za nimi mužský hlas. „Díky bohu že jsi přišla.“

Srdce jí poskočilo, když se otočila a spatřila, jak se k nim blíží Niall. Ve třiadvaceti to byl nejhezčí muž, jakého znala – vysoký, štíhlý, s nádhernýma oříškovýma očima, které měnily barvu z cedrově hnědě až po olivově zelenou podle světla, které na ně dopadalo. A jeho nezkrotné hnědé vlasy se zlatými prameny v ní stále vyvolávaly touhu je uhladit.

Nemohla si však dovolit chovat se tak otevřeně, dokud nebudou oficiálně zasnoubeni. Jestli vůbec budou.

Nabídl Brillianě rámě a vrhl významný pohled na Gilly. „Potřebuju si chvíli promluvit s tvou paní o samotě. Pohlídáš nás?“

Gilly se hluboce uklonila. „Samozřejmě, můj pane.“

Obvykle její komorná chvíli váhala, ale zjevně byla dychtivá umožnit Niallovi, aby se projevil.

A jeho chování skutečně naznačovalo, že toto setkání nebude jako všechna ostatní. Bez typických komplimentů vedl Niall Brillianu na lesní mýtinu, kde spolu obvykle mluvívali.

To poněkud potlačilo její radost ze shledání. „Uvědomuješ si, jaké máme štěstí, že Gilly je tak romantická? Jinak by nám nic takového nedovolila.“

„Já vím, Bree.“

Byl jediný, kdo jí tak říkal, a jí se ta přezdívka docela líbila. Díky ní se cítila volná a bezstarostná, i když nyní si tak nepřipadala.

Zastavil se daleko mimo doslech Gilly a dodal: „A potom bych neměl ani možnost udělat tohle.“

Přitáhl si ji do náruče v dlouhém, žhavém polibku a ona přitom celá roztála. Jestliže ji tak líbá, určitě se s ní nechce rozejít. Dokud bude mezi nimi toto…

Skončilo to však až příliš brzy. A protože se na ni i nadále díval vyděšeným pohledem, pocítila stejný strach jako předtím.

„Co se stalo?“ zašeptala.

Odvrátil zrak a zamumlal velice negentlemanskou kletbu. „Budeš se na mě zlobit.“

Ze všech sil se snažila potlačit svírání v žaludku. „Nikdy bych se na tebe nemohla zlobit. Co se stalo? Řekni mi to.“

„Dnes ráno jsem měl souboj.“

„Cože?“ Srdce jí na okamžik přestalo tlouci. Jak by to bylo možné? „Já… já tomu nerozumím.“ Možná ho špatně slyšela. Ten muž, do něhož se zamilovala, určitě nebyl takový divoch.

„Zabil jsem člověka, Bree. V souboji.“

Takže neslyšela špatně. Přesto tomu stále ještě nebyla schopná uvěřit. Přecházela po mýtině a stydla jí z toho krev v žilách. „Co tě, proboha, přimělo učinit něco takového?“

„Na tom nezáleží.“ Projel si prsty vlasy. „Stalo se, a já nyní riskuju, že mě pověsí.“

Neboť zabití někoho v souboji bylo považováno za vraždu. Krvácelo jí z toho srdce. Její milý je vrah. A mohl by kvůli tomu viset!

„Proto dnes večer odjíždím z Anglie,“ pokračoval. „Nic jiného se nedá dělat.“

Teprve nyní jí zplna došly důsledky toho, co jí řekl. „Ty… odjíždíš z Anglie?“ opakovala hluše. Opouštíš mě.

Ponořil se zrakem do jejích očí. „A chci, abys jela se mnou.“

To upoutalo její pozornost. „Co tím míníš?“

„Žádám tě, aby ses za mě provdala.“ Sevřel jí ruce. „Tedy abys se mnou utekla. Pojedeme lodí do Španělska a tam se vezmeme. A moji přátelé v Coruni nám pomohou se tam usadit.“

Zamračila se na něj. Myslel to vážně. Opravdu chtěl, aby opustila rodinu i domov a utekla s ním, když teď zabil nějakého člověka.

Ale v souboji. Neprovedl to z nějakého šlechetného důvodu?

„Musíš odjet do ciziny?“ zeptala se. „Někdy soud člověka osvobodí, pokud usoudí, že ten souboj byl spravedlivý.“

„Byl takový.“ Vypadal rozechvěle. „Ale já nemohu riskovat obhajobu u soudu.“

„Proč ne?“

„Nemůžu ti to říct. Je to… složité.“

„Nemůže to být, proboha, složitější než útěk na kontinent.“

V čelisti se mu pohnul jakýsi sval. „Podívej, přísahal jsem, že udržím důvody souboje v tajnosti. A musím ten slib dodržet.“

„Nemůžeš to říct dokonce ani mně?“ Nedokázala skrýt bolest v hlasu. „Proč? Kdo od tebe žádá takovou věc?“

„Nemůžu to říct, zatraceně!“ Když sebou trhla, dodal: „Není to důležité.“

„Pro mě určitě ano. Chceš, abych s tebou utekla, a ani mi nevysvětlíš, proč jsi měl ten zatracený souboj, ani s kým jsi bojoval?“

Znovu zaklel a zahleděl se kamsi za ni do lesíka. „Předpokládám, že mohu říct, s kým jsem ten souboj měl, protože to brzy vejde ve známost. Ten muž se jmenoval Joseph Whiting.“

Brilliana žádného Josepha Whitinga neznala, takže ta informace pro ni nebyla příliš užitečná.

„Ale víc ti toho říct nemůžu.“ Vrhl na ni tvrdý pohled. „Budeš mi muset prostě věřit a já se o tebe postarám.“

„A co pasy? Jak si můžeš být vůbec jistý, že se budeme moct ve Španělsku vzít?“

„Není žádný důvod, proč bychom nemohli. A já mám pas – ten tvůj můžeme vyřídit, jakmile tam přijedeme.“

Brilliana nevěděla nic o cestách do zahraničí, ale ten plán zněl, jako by byl spíchnutý horkou jehlou. „Jestli tě budou honit kvůli vraždě tady, určitě ti žádný britský konzulát…“

„Slibuju ti, že nakonec to všechno dopadne dobře.“

„To nemůžeš slíbit.“

„K čertu s tím, miluju tě,“ ozval se zoufale. „To ti nestačí?“

„Ne! Žádáš po mně, abych riskovala celou svou budoucnost a odešla s tebou, abych opustila rodinu i domov a nejspíš už se nikdy nevrátila. Takže ne, to mi nestačí, zatraceně.“

Stiskl jí ruce. „Chceš říct, že nesdílíš mé city?“

„Ty víš, že ano.“ Srdce v hrudi se jí rozbušilo. „Následovala bych tě až na konec světa, kdybych mohla, ale právě teď nemůžu.“ Rozhodně ne bez ujištění, že si ji chce opravdu vzít, a ne jenom… si ji vzít s sebou na cesty.

Ach proboha, tohle bylo absurdní. Jenom proto, že on byl budoucí hrabě a ona dcera zchudlého rytíře, by nemohl klesnout tak hluboko. Tím si byla jistá. Slyšela o ženách, které muži přesvědčili, aby s nimi utekly, že si je vezmou, a potom to neudělali. Ty ženy byly opuštěny, jakmile posloužily nějakému nadrženému lordovi. Ale Niall by nikdy takovou věc neudělal. Byl to čestný muž.

Až na to, že měl souboj z důvodu, který jí odmítal sdělit.

Otřásla se. Na tom nezáleželo. Nikdy by jí takhle neublížil. Tomu nevěřila. A na okamžik se jí zalíbila představa, že by byla navždy jeho a cestovala s ním po světě, aniž by se jí do toho pletla její rodina…

Rodina. Do jejího snění vtrhla realita. „Víš, že nemůžu opustit maminku.“ S lítostí vytáhla ruce z jeho. „Potřebuje mě.“

„Já tě taky potřebuju.“ Krásné oči měl potemnělé naléhavou prosbou. „Tvá matka má otce.“

„Muže, který tráví každý okamžik bdění v klubu, nebo čert ví kde, a prohrává svou i matčinu budoucnost,“ poznamenala trpce. „Mohla by klidně umřít a on by si toho vůbec nevšiml.“

Otec nikdy nepoznal karetní hru, která by ho nezaujala. Ale bohužel také nepoznal žádnou, v níž by vyhrával. Přesto tak trávil veškerý čas a utratil všechny peníze, jen aby na nějakou takovou přišel.

V důsledku toho byla matka většinu času sama s Brillianou nebo sloužícími. Brilliana doufala, že až – jestli – ji Niall požádá o ruku, dokáže ho přesvědčit, aby jí dovolil vzít matku s sebou, aby žila s nimi. To však bylo nemožné, pokud ji chtěl odvézt na kontinent.

„A co tvá rodina?“ zeptala se.

Napjal se. „Co je s nimi?“

„Vědí tvoji rodiče, že máš v úmyslu utéct z Londýna? A mluvil jsi se svým otcem o… nás?“

Zatvářil se tak vylekaně, že věděla, co odpoví, ještě předtím, než tak učinil. „Ví, že opouštím Anglii. Ale neví o nás, protože jsem chtěl mluvit nejdřív s tebou. Pro případ, že bys… odmítla jet.“

Jeho váhavost říct rodičům o svých námluvách, předtím než zajde k jejím rodičům, byla už dlouho jablkem sváru mezi nimi.

Chápala ho – skutečně ho chápala. Nejspíš nebyla dost vznešená, aby vyhovovala jeho rodičům, a Niall čekal, až bude představena ve společnosti a jeho rodiče ji budou moci poznat v přirozeném prostředí. Potom by je mohl lépe přesvědčit, že si ji chce vzít.

Ale nyní… „Mohl bys promluvit s mými rodiči, získat jejich požehnání a souhlas s naším sňatkem. Potom… bys mohl dostat zvláštní povolení a mohl by sis mě vzít, než odjedeme.“

Ačkoli ani to by neřešilo problém, co s matkou.

„Na to není čas! A kromě toho trvá nejméně dva dny, než získáš jakékoli takové povolení, a má loď odplouvá dnes večer.“ Přitáhl ji k sobě. „Pro jednou v životě, miláčku, pusť obavy z mysli. Miluješ mě. Já miluju tebe. Patříme k sobě. Nevím, jak to vydržím, když se mnou neutečeš.“

Cítila se jeho slovy celá rozpolcená. Zoufale s ním toužila odjet.

A on zjevně vyčetl váhání z její tváře, protože toho využil a vzal její hlavu do dlaní, aby mohl zapečetit její ústa svými rty s úžasnou vroucností.

Ach proboha, ten člověk ale uměl líbat. Přiměl její srdce, aby sálalo žárem, a její horkou krev, aby se jí prudce hnala žilami. Objala ho kolem krku a zcela se oddala představě toho, jaký by mohl být jejich další život…, kdyby to přijala.

Ale jak by mohla? Zdráhavě se od něj odtáhla, přestože věděla, že to může být jejich poslední objetí.

Triumfálně se mu blýskalo v očích, protože on vždy dokázal poznat, jak snadno ji vzruší. „Vím, že to není ideální způsob, jak začít společný život, Bree, ale já ti to vynahradím. Otec mi bude i nadále posílat peníze a přátelé se o nás postarají, dokud se neusadíme. Mohl bych si ve Španělsku dokonce najít nějakou práci.“

Váhala. Znělo to báječně a tak lákavě.

Vzal do dlaní její obličej. „Jediné, co musíme udělat, je odplout dnes večer s přílivem. Ty a já společně do konce života. Věř mi, nebudeš toho litovat.“

Ale ano.

Zvládla by cestu do cizí země i všechno, co to obnáší. Dokázala by žít v chudobě. Ano, dokonce by i riskovala zničený život, pokud by to znamenalo být s ním.

Nemohla však opustit matku. Otec by nikdy nezvládl postarat se o lékaře ani sedět u ní a otírat jí pot z čela, když měla horečku. Otec jen stěží snesl nahlédnout do pokoje nemocné. A kvůli jeho hraní si nemohli dovolit zvláštní služebnou, aby se starala o matku dnem i nocí. Kromě toho by nikdy nesvěřila péči o matku do rukou služebných.

Odstoupila od něj. „Nemůžu,“ hlesla. „Promiň.“

Vypadal, jako by se proměnil v kámen. „Tím míníš, že nechceš.“

„Kdybychom mohli vzít matku s sebou, tak bych jela, ale to není možné. Je na cestování příliš nemocná.“

„Nepředstírej, že ti jde o matku,“ oponoval jí chraptivě. „Tady jde o tvou zatracenou opatrnost. Kolik týdnů mi trvalo, než jsem tě přesvědčil, aby ses se mnou začala scházet tady v parku? A než ses nechala políbit? Jsi v srdci zbabělá, a dobře to víš.“

Ta trpká slova jí vrazila dýku do srdce. „Alespoň lehkomyslně nevyvolávám souboje a potom neutíkám, abych se vyhnula důsledkům!“

Litovala těch slov, hned když se Niall napřímil – aristokrat každým coulem. „Tak takhle se na mě díváš? Fajn.“ A vyrazil pryč.

„Počkej!“ zavolala. „Omlouvám se. To jsem neměla říkat. Nejspíš jsi… opravdu musel mít pro ten souboj dobré důvody.“

Zaklel, ale otočil se k ní. „Já se taky omlouvám. Nemyslím si, že jsi zbabělec.“

Potlačila ostrou odpověď. To nebyla pravda. Muži vždycky chtěli, aby ženy hodily všechny starosti za hlavu, ale to bylo jenom proto, že oni neměli tolik co ztratit. Když žena uvěřila špatnému muži, přišla o všechno. Jen se podívejte na matku.

„Bree,“ oslovil ji něžně, „nechtěl jsem, aby to takhle skončilo.“

„Ani já ne, ale…“ Zoufale se pokoušela nalézt jiné řešení. „Mohla… bych ti napsat, až bude matce lépe.“ Obávala se však, že to se nikdy nestane. „Potom bys pro mě mohl nějak poslat.“

„Ty bys cestovala sama, aby ses mohla se mnou setkat?“ zeptal se skepticky.

„Našla bych způsob, jak se tam dostat.“ Do očí jí vhrkly slzy.

„Neplač, drahoušku. Prosím, to nesnesu.“ Setřel jí slzu a pokračoval: „Já to s tebou nevzdávám – ani s námi. Jestli budeš potřebovat se ke mně dostat – až budeš potřebovat se ke mně dostat – obrať se na otce. Řeknu mu, že má počítat s tím, že o tobě uslyší. Může mi poslat dopis a zařídíme to tak, abys mohla přijet za mnou.“

„Přijedu, slibuju.“ Hleděla do obličeje, který tak milovala, a snažila se potlačit další slzy. „Ale teď jet nemohu.“

Přikývl, jako by si nevěřil, že může mluvit.

„Takže tohle je nejspíš sbohem,“ zakoktala.

„Na shledanou,“ opravil ji prudce. „Ne sbohem, nikdy sbohem.“ Přejel jí v polibku po rtech a poté jí hleděl tak toužebně do očí, až se z toho celá rozechvěla. „Jestli si to rozmyslíš a budeš chtít odjet dnes večer se mnou, odplouvám na Cordovanu. Vyplouvá krátce po západu slunce. Ptej se na pana Lindseyho – tohle jméno budu používat v cizině – a oni tě přivedou přímo ke mně.“

„Buď opatrný,“ zašeptala.

A než by se úplně rozložila, raději se otočila a vydala se tam, kde na ni čekala Gilly. A zatímco odcházela z parku spolu s Gilly, která ji zasypávala otázkami, mohla myslet pouze na jedno: Uvidím ho ještě někdy?

Navzdory jeho přesvědčování, že se jedná pouze o Na shledanou, se moc bála, že tomu tak není. A ta skutečnost jí zlomila srdce.

Za Temží zapadalo slunce, když Niall stál na palubě Cordovanu a prohlížel každý čepec v zaplněném doku s nadějí, že spatří Breeinu tvář a hnědé vlasy. Avšak nepříjemný pocit v břiše mu oznamoval pravdu – nepřijde. Byl úplně sám.

Na mysl se mu nepozorovaně vloudil hovor mezi ní a Gilly, který nechtěně vyslechl.

„A jen si představte, co řekne vaše matka, až uslyší, že jste klofla budoucího hraběte!“

„Ještě jsem nikoho neklofla.“

Sevřel ruce na zábradlí. Bree to nemínila tak, jak to znělo – tak… tak vypočítavě. Kdyby se ho snažila ulovit, souhlasila by přece proboha s tím, že s ním odjede.

„Kapitán mi řekl, že budete mít dobrou plavbu.“

Ztuhl. Přišel otec, aby ho vyprovodil.

Otočil se k muži, který připravil jeho útěk, a zeptal se: „Jak se má Clarissa?“

„Tvá sestra se má tak dobře, jak se dá za těchto okolností očekávat.“ Otcovy oči jiskřily tajeným hněvem. „Nemůžu uvěřit, že to děvče bylo tak hloupé, že uvěřilo tomu bastardu Whitingovi, třeba jen na několik okamžiků.“

„Nebyla to její vina. Myslela si, že je zamilovaná.“

Stejně jako Bree, která se s ním pravidelně setkávala o samotě, protože mu důvěřovala, že jí neublíží. A protože ji Niall přesvědčil, že mu může důvěřovat, neboť jeho pověst floutka a zhýralce je velice přehnaná.

Whiting zjevně stejným způsobem přesvědčil Clarissu. Takže Niall ji mohl jen stěží obviňovat, že se šla s tím mužem sama projít. Ale mohl skutečně obviňovat matku, nejhorší gardedámu v Londýně. Měla svou dceru lépe varovat ohledně nebezpečí, které může takový ďábel jako Whiting představovat.

Včera v noci byla Clarissa znásilněna. A dnes za úsvitu zabil Niall jejího svůdce. Ale nesměl říct ani živé duši, kvůli čemu se ten souboj s Whitingem konal. Clarissina pověst i budoucnost budou nedotčené jenom tak dlouho, dokud budou všichni mlčet.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Prolog