Přeložil:

JAN LUSK

Ed McBain: Poslední tanec

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 2000 by Hui Corporation

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2187. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Last Dance vydaného nakladatelstvím

Hodder & Stoughton, Londýn v roce 2000

Český překlad © 2018 Jan Lusk

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0863-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0864-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Ed McBain

Poslední tanec

Toto je opět pro mou manželku –

Dragicu Dimitrijevićovou-Hunterovou

Město v této knize není skutečné.

Lidé i místa, vše je smyšlené.

Pouze popis policejní práce je založen

na zavedených vyšetřovacích metodách.

1

„Měl problémy se srdcem,“ oznámila ta žena Carellovi.

Což možná vysvětlovalo drobné krvavé skvrnky na očních bulvách mrtvého – při akutním selhání srdce je takovéto krvácení časté. Něco jiného byl ovšem modrošedý nádech nohou čouhajících zpod deky.

„Říkal, že se v posledních dnech necítí dobře,“ pokračovala žena. „Opakovaně jsem ho vybízela, aby si zašel k doktorovi. Jo, půjdu, půjdu, neboj se – znáte to, že? Tak jsem se tu dneska ráno stavila, abych se podívala, jak mu je, a takhle jsem ho našla. V posteli. Mrtvého.“

„A tak jste zavolala policii,“ přikývl Meyer.

Protože se to ráno chystal na protidrogovou razii, měl na sobě modré džínsy, mikinu a sportovní boty. Místo toho dostal s Carellou tenhle případ a teď byl tady. Na lovu na ženu, o níž měl podezření, že lže. Jak byl hřmotný a plešatý, položil otázku nevinně, s doširoka otevřenýma modrýma očima. Za tou nevinností se skrýval odjištěný ruční granát.

„Ano,“ přitakala, „zavolala jsem policii. To byla první věc, kterou jsem udělala.“

„Okamžitě jste poznala, že je mrtvý, je to tak?“

„No… ano. Viděla jsem, že je mrtvý.“

„Nezkoušela jste mu nahmatat pulz nebo něco podobného,“ přidal se Carella.

Vypadal štíhlejší a zdravější než dlouho předtím – od svých čtyřicátých narozenin shodil cílevědomě pět kilogramů. Toho rána se oblékl neformálně – do tmavě modrých kalhot, šedého manšestrového saka, kostkované sportovní košile a vzal si pletenou kravatu. Nečekal, že chvíli po desáté přijde tahle hláška. Na čtvrt na jedenáct měl na služebně domluvenu schůzku s obětí vloupání. Místo toho byl teď tady a hovořil s ženou, o níž si i on myslel, že lže.

„Ne,“ řekla. „Vlastně ano. Tedy, ne pulz. Ale naklonila jsem se nad něj. Abych zjistila, jestli dýchá. Ale viděla jsem, že je mrtvý. Chci říct… vždyť se na něj podívejte.“

Mrtvý ležel na zádech, přikryt dekou, oči a ústa otevřená a vyplazený jazyk. Carella si ho znovu prohlédl a zmocnil se ho chvilkový pocit bolesti a zármutku. V podobných chvílích se cítil obzvlášť zranitelný a často přemýšlel, že se možná nehodí na práci, kde se každou chvíli dostává do styku se smrtí.

„Takže jste zavolala policii,“ zopakoval Meyer.

„Ano. Tomu, kdo to zvedl, jsem řekla…“

„Volala jste devět set jedenáct? Nebo přímo na okrsek?“

„Devět set jedenáct. Neznám číslo na okrsek. Nejsem zdejší.“

„Vysvětlila jste operátorovi, že jste přišla k otci do bytu a našla jej mrtvého, říkám to správně?“

„Ano.“

„V kolik hodin to bylo, slečno?“

„Chvilku po desáté dnes dopoledne. A mimochodem, jsem paní,“ dodala skoro omluvně.

Carella se podíval na hodinky. Bylo za pět tři čtvrtě na jedenáct. Přemýšlel, kde je asi lékař. Nesměli se tu ničeho dotýkat, dokud lékař neprohlásí oběť za mrtvou. Chtěl si prohlédnout zbytek těla. Aby viděl, zda nohy odpovídají barvě chodidel.

„Paní Keatingová,“ představila se žena. „Vlastně Cynthia Keatingová.“

„A jméno vašeho otce?“ otázal se Meyer.

„Andrew. Andrew Hale.“

Raději se do toho nebudu Meyerovi míchat, pomyslel si Carella. Povšiml si stejných věcí, byl stejně obeznámený se známkami oběšení a toto vypadalo na učebnicový příklad, až na to, že se nemůžete oběsit vleže na posteli bez oprátky kolem krku.

„Povíte nám, kolik mu bylo let?“

„Šedesát osm.“

„A říkáte, že měl potíže se srdcem?“

„Za posledních osm let dva infarkty.“

„Těžké?“

„Och ano.“

„Bypass?“

„Ne. Dvě angioplastiky. Ale jeho stav byl velmi vážný. V obou případech operaci skoro nepřežil.“

„Ale potíže přetrvávaly.“

„No… ne.“

„Říkala jste, že měl potíže se srdcem.“

„Dva těžké infarkty za osm let jsou potíže se srdcem. Ale neomezovalo ho to v jeho aktivitách ani v ničem jiném.“

„Dobré ráno, pánové,“ pozdravil hlas ze dveří do ložnice. Detektivové nějakou chvíli nedokázali rozeznat, jestli tam stojí Carl Blaney nebo Paul Blaney. Jen málo lidí vědělo, že ti dva jsou dvojčata. Většina detektivů ve městě hovořila s každým zvlášť, buďto telefonicky nebo osobně na pitevně, ale shodu jejich příjmení a fakt, že oba pracují na patologii, přisuzovali pouhé náhodě. A každý policajt ví, že náhoda hraje v policejní práci zásadní roli.

Oba bratři byli sto pětasedmdesát čísel vysocí, Paul vážil osmdesát kilo, zatímco jeho bratr Carl o šest kilogramů méně. Carl měl stále všechny vlasy. Paul už na temeni lehce plešatěl. Oba měli fialové oči, i když ani jeden nebyl příbuzný s Elizabeth Taylorovou.

„Carl,“ řekl muž ve dveřích, aby učinil ve věci jasno. Měl na sobě lehký svrchník a kostkovanou šálu volně obtočenou kolem krku. Svlékl si kabát a šálu a přehodil je přes rovné opěradlo židle hned za dveřmi.

„Vy jste kdo?“ zeptal se Cynthie.

„Jeho dcera,“ odpověděla.

„Omlouvám se za nepříjemnosti,“ řekl, jako by to myslel doopravdy, „ale budu muset vašeho otce ohledat. Počkala byste prosím venku?“

„Ano, samozřejmě,“ přikývla a vykročila ke dveřím. Pak se zarazila. „Mám zavolat manžela?“

„To je dobrý nápad,“ souhlasil Carella.

„Pracuje nedaleko,“ dodala zbytečně a odešla do kuchyně. Slyšeli, jak vytáčí číslo na telefonu na zdi.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Blaney.

„Asfyxie.“

Blaney už byl u postele a shýbal se nad mrtvým, jako by ho chtěl políbit na ústa. Okamžitě si všiml očí.

„Myslíte tohle?“ zeptal se. „Ty petéchie?“

„Jo.“

„V žádném případě to neznamená smrt zadušením,“ řekl netečně. „To byste měl vědět, detektive. Takhle ho našli? Na zádech?“

„Dcera to tvrdí.“

„Čili se nemohl nešťastnou náhodou udusit, že ano.“

„Řekl bych, že nemohl.“

„Máte nějaký důvod jí nevěřit?“

„Jen ty krvavé skvrny. A modré nohy.“

„Ale? My tu máme taky modré nohy!“ otočil se Blaney k chodidlům. „Takže máme podezření na smrt oběšením? Je to tak?“

„Podle dcery byl dlouhodobě nemocný na srdce,“ vysvětloval Carella. „Možná to bylo srdeční selhání. Kdo ví?“

„Ba, ba, kdo ví?“ zeptal se Blaney chodidel mrtvého. „Podíváme se, co tu ještě máme.“ Odkryl deku.

Muž měl na sobě bílou košili rozepnutou u krku a šedé flanelové kalhoty sepnuté černým páskem. Žádné boty ani ponožky.

„Vidím, že si chodil lehnout oblečený,“ poznamenal Blaney suše.

„I když naboso,“ dodal Carella.

Blaney zavrčel, rozepnul mrtvému košili a přiložil na jeho hruď stetoskop. Nečekal, že uslyší tlukot srdce, a nepřekvapilo ho, že ho neslyší. Svlékl mrtvému veškeré oblečení – včetně pruhovaných trenýrek – a okamžitě si všiml šedomodrého zbarvení nohou a paží.

„Pokud byl oběšen,“ řekl Carellovi, „a já nic takového netvrdím, pak to bylo ve svislé poloze. A pokud ho poté přenesli do téhle postele, což také netvrdím, tak to nebylo příliš brzy po smrti. Jinak by se posmrtné skvrny vrátily z končetin zpět do zad a hýždí. Podíváme se.“

Otočil mrtvého na bok. Záda měl bledá a hýždě bílé jako měsíc v úplňku.

„Ne,“ zavrtěl hlavou a položil mrtvolu zpět na záda. Mužův penis byl oteklý a zduřelý. „Posmrtná ztuhlost,“ vysvětloval Blaney, „usazování tělních tekutin.“ Na spodkách mrtvého našli zaschlé skvrny. „Nejspíš sperma,“ odtušil Blaney. „Nevíme proč, ale výron semene je při zadušení běžný. Nemá to nic společného s jakoukoli sexuální aktivitou. Způsobuje to rigor mortis semenných váčků.“

Pohlédl na Carellu, který neznatelně přikývl.

„Žádné stopy po provazu,“ řekl Blaney, když prozkoumal krk, „žádný otisk smyčky nebo puchýře od škrcení nebo zmáčknutí kůže. Oprátka mohla způsobit tohle,“ ukázal na malou odřeninu pod bradou. „Našli jste tu nějakou oprátku?“

„Ještě jsme nezačali s hledáním,“ vysvětlil Carella.

„No, rozhodně to vypadá jako oběšení,“ připustil Blaney, „ale kdo ví?“

„Ano, kdo ví,“ zopakoval Carella, jako by tyhle řeči znal už nazpaměť.

„Na vašem místě bych si s dcerou promluvil důkladněji,“ řekl Blaney. „Podíváme se, co ukáže pitva. Jinak je mrtvý a je váš.“

Mobilní technická skupina dorazila deset minut po tom, co odvezli tělo a Blaney odjel. Carella je instruoval, aby se zvláště zaměřili na vlákna. Vedoucí technik ho ujistil, že se vždycky zaměřují na vlákna, a otázal se, jestli má na mysli něco speciálního. Carella střelil očima přes místnost, kde Meyer hovořil se Cynthií Keatingovou. Vedoucí technik pořád nevěděl, proč je potřeba zvláštního zaměření na vlákna, ale už se Carelly na nic neptal.

Dalo se do deště.

Pevné datum, kdy ve městě začínala topná sezona, byl patnáctý říjen – den narození velkých mužů, pomyslel si Carella, ale nic neřekl. Dnes již bylo devětadvacátého, ale mnoho domů si s dodržením vyhlášky dávalo na čas. Déšť a klesající teplota venku společně způsobily, že v bytě bylo poněkud lezavo. Technici, kteří zrovna přišli zvenku, si nesvlékli kabáty. Carella si oblékl kabát, než se odloudal za Meyerem, který nezávazně konverzoval s dcerou mrtvého. Oba chtěli vědět, zda nalezla tělo přesně tam, kde tvrdila, ale zatím se k té otázce ještě nedostali.

„… nebo jste se jen zastavila cestou?“ tázal se Meyer.

„Věděl, že přijdu.“

„Věděl v kolik?“

„Ne. Pověděla jsem mu jen, že někdy dnes dopoledne pojedu kolem.“

„Ale když jste sem přišla, stále ležel v posteli?“

Klíčová otázka.

„Ano,“ přisvědčila. Žádné zaváhání.

„Zcela oblečený?“ připojil se Carella.

Otočila se k němu. Očima jí problesklo „zlý policajt“. Dneska běží v televizi tolik zatracených seriálů, že každý zná všechny policejní triky.

„Ano,“ řekla. „Tedy až na boty a ponožky.“

„Vždycky spal v šatech?“ zajímalo Carellu.

„Ne. Musel vstát a…“

„Ano?“ zeptal se Meyer.

Obrátila se zpátky k němu, coby hodnému policajtovi, ale úplně jistá si nebyla.

„… a vrátit se do postele,“ vysvětlila.

„Rozumím,“ přikývl Meyer a vzhlédl ke Carellovi, jako by hledal souhlas s tímhle naprosto logickým vysvětlením, proč ten muž ležel v posteli kompletně oblečený až na ponožky a boty.

„Možná měl pocit, že na něj něco leze,“ pokračovala Cynthia.

„Něco leze?“ povzbuzoval ji Meyer.

„Ano. Infarkt. Lidé vědí, že přichází.“

„Aha. A vy si myslíte, že proto si lehl.“

„Ano.“

„Nezavolal záchranku ani nic jiného,“ nadhodil Carella. „Jen si lehl.“

„Ano. Možná si myslel, že to přejde. Srdeční slabost.“

„Zul si boty a ponožky a lehl si.“

„Ano.“

„Byly dveře zamčené, když jste přišla?“ otázal se Carella.

„Mám klíč.“

„Takže byly zamčené.“

„Ano.“

„Zaklepala jste?“

„Zaklepala jsem, ale nikdo neodpovídal. Tak jsem si sama otevřela.“

„A našla jste otce v posteli.“

„Ano.“

„Byly jeho boty a ponožky tam, kde jsou teď?“

„Ano.“

„Támhle na podlaze? U křesla?“

„Ano.“

„Takže jste zavolala policii,“ zopakoval Meyer potřetí.

„Ano,“ odpověděla Cynthia a pohlédla na něj.

„Připadalo vám tu něco podezřelé?“ zeptal se Carella.

„Ne. Jistěže ne.“

„Ale zavolala jste policii,“ trval na svém Meyer.

„Proč je to důležité?“ vyštěkla zmatená tím, co se tu děje, že hodný policajt se mrknutím oka proměnil ve zlého policajta.

„Jen se ptá,“ uklidňoval ji Carella.

„Ne, neptá se jen tak, myslí si, že je to důležité. Pořád dokola se mě ptá ‚Zavolala jste policii? Zavolala jste policii?‘, když přece víte, že jsem zavolala policii, jinak byste tady nebyli.“

„Na určité otázky se musíme zeptat,“ řekl mírně Carella.

„Ale proč zrovna na tohle?“

„Protože někteří lidé nevolají nutně policii, když najdou někoho mrtvého z napohled přirozených příčin.“

„Koho tedy volají? Nutně?“

„Volají příbuzným, přátelům, právnímu zástupci. Ne nutně policii, jak říká můj partner,“ vysvětloval trpělivě Carella.

„Tak proč to neřekne?“ odsekla Cynthia. „A jenom se pořád dokola ptá, jestli jsem volala policii?“

„Omlouvám se, madam,“ řekl Meyer co možná nejponíženěji. „Nechtěl jsem naznačit, že na tom, že jste volala policii, bylo něco nezvyklého.“

„Ehm, váš partner vypadá, že si myslí, že na tom něco nezvyklého bylo,“ opáčila naprosto zmatená Cynthia. „Podle něj bych snad měla volat svému manželovi nebo přítelkyni nebo knězi nebo komukoli kromě policie. Co to má znamenat?“

„Musíme zkrátka prošetřit každou možnost,“ vysvětloval Carella, čím dál přesvědčenější, že ta žena lže. „Podle všech známek zemřel váš otec v posteli, možná na infarkt, možná z jiné příčiny, to nebudeme moci říct dřív, než výsledky pitvy…“

„Byl to starý člověk, který už prodělal dva infarkty,“ odsekla Cynthia. „Na co si myslíte, že umřel?“

„Nevím, madam,“ řekl Carella. „Vy ano?“

Cynthia ho vraždila pohledem.

„Můj manžel je právník, víte,“ upozornila je.

„Je vaše matka dosud naživu?“ odrazil Meyer otázku a do ní vtělenou výhrůžku.

„Je na cestě sem,“ řekla, aniž otočila hlavu. Pohled upírala pořád na Carellu, jako by si přála, aby se před jejíma očima rozpustil. Zelené oči, povšiml si. Pod laserem zelených očí se člověk snadno může roztéci.

„Žije?“ zopakoval Meyer otázku.

„Ano, žije,“ přisvědčila. „Ale rozvedli se.“

„Máte nějaké sourozence?“

Ještě chvíli se dívala na Carellu, pak se očividně klidnější obrátila k Meyerovi.

„Ne,“ řekla.

„Jak dlouho jsou rozvedení?“ zajímalo Meyera.

„Pět let.“

„V jakém byl stavu?“

„Co tím myslíte?“

„Váš otec. Žil s někým?“

„Nemám ponětí.“

„Viděla jste někoho?“

„Jeho soukromý život byla výlučně jeho záležitost.“

„Jak často jste se vídala s otcem, paní Keatingová?“

„Přibližně jednou za měsíc.“

„Stěžoval si poslední dobou na srdce?“ otázal se Carella.

„Mně ne. Ale víte, jací bývají staří chlapi. Nestarají se o sebe.“

„Stěžoval si obecně někomu na srdce?“ zeptal se Meyer.

„O ničem takovém nevím.“

„Tak proč jste si myslela, že zemřel na infarkt?“ zajímalo Carellu.

Cynthia se k němu otočila, pak zpátky k Meyerovi a ještě jednou ke Carellovi.

„Myslím, že se mi ani jeden nelíbíte,“ odpověděla a odešla do kuchyně, kde se postavila k oknu.

Jeden z techniků postával opodál. Zachytil Carellův pohled. Detektiv přikývl a přešel k němu.

„Modrý kašmírový pásek,“ oznámil technik. „Modrá kašmírová vlákna támhle na háčku na dveřích. Co myslíte?“

„Kde je ten pásek?“

„Támhle u křesla,“ ukázal na lenošku poblíž jediné skříně v místnosti. Přes opěradlo byl přehozen modrý župan. Pásek ležel na podlaze spolu s ponožkami a botami mrtvého.

„A ten háček?“

„Zevnitř na dveřích od koupelny.“

Carella se rozhlédl po místnosti. Dveře do koupelny byly otevřené. Pod horní hranou byl do nich zašroubován chromovaný háček.

„Župan má poutka na pásek,“ řekl technik. „Je divné, že pásek leží na podlaze.“

„Pásky pořád padají,“ usmál se Carella.

„Jasně, já vím. Ale nemáme každý den mrtvého chlapa v posteli, co vypadá, že byl oběšen.“

„Jak silný je ten háček?“

„Nemusí být,“ oponoval technik. „Smyčka jenom zastaví přívod krve do mozku. To může způsobit hlava vlastní vahou, což činí asi pět kilo. To udrží i háček na obrazy.“

„Udělejte si zkoušky na detektiva,“ navrhl mu s úsměvem Carella.

„Díky, ale už mám druhou třídu,“ odpověděl technik. „Ten pásek mohli ovázat kolem krku toho chlapa a pak přehodit přes háček, aby ho oběsili. Pokud tedy vlákna souhlasí.“

„A za předpokladu, že si na ten háček pravidelně nevěšel župan.“

„Hledáte sto výmluv, abyste dokázal, že zemřel přirozeně? Nebo chcete jeden důkaz toho, že to byla vražda?“

„Říkal tady někdo něco o vraždě?“

„Jé, pardon. Myslel jsem, že právě to hledáte, detektive.“

„Co třeba sebevražda, která měla vypadat jako přirozená smrt?“

„To by mohlo být,“ souhlasil technik.

„Kdy budete mít výsledky?“

„Dneska pozdě odpoledne?“

„Zavolám vám.“

„Moje vizitka,“ řekl technik.

„Detektive?“ zvolal mužský hlas.

Carella se otočil ke dveřím do kuchyně, kde stál hřmotný muž v tmavě šedém kabátě s límcem z černého sametu. Ramena měl mokrá od deště a obličej zarudlý z venkovního chladu. Pod nosem mu rostl malý knírek a měl buclaté tváře a velmi tmavé hnědé oči.

„Jsem Robert Keating,“ představil se Carellovi, ale nepodal mu ruku. Jeho žena stála těsně za ním. Poté co přišel do bytu, spolu určitě hovořili. Žena vyčkávavě hleděla, jako by čekala, že její muž některého z detektivů udeří. Carella doufal, že se tak nestane.

„Pochopil jsem, že jste obtěžovali moji ženu,“ řekl Keating.

„Toho si nejsem vědom, pane,“ odpověděl Carella.

„Jsem tu, abych vám doporučil se toho vyvarovat.“

Carella přemýšlel o tom, že nejlepší by bylo, kdyby jeho žena sem nepřišla a nenašla otce visícího na dveřích od koupelny, neodvázala ho a neuložila do postele. Toho se měla vyvarovat.

„Mrzí mě, jestli tu došlo k nedorozumění, pane,“ omluvil se.

„Raději by nemělo dojít k žádnému nedorozumění,“ opáčil Keating.

„Právě proto mi dovolte vysvětlit naše uvažování,“ řekl Carella. „Pokud váš otec zemřel na infarkt, zítra ho můžete pohřbít a už o nás neuslyšíte. Pokud ovšem zemřel z jakékoli jiné příčiny, budeme se snažit zjistit proč, a nutně se budeme nějakou chvíli ochomýtat kolem. V pořádku, pane?“

„Tohle je místo činu, pane,“ přidal se technik. „Nechtěl byste vypadnout?“

„Cože?“ hlesl Keating.

V půl páté odpoledne zavolal Carella do laboratoře a vyžádal si k telefonu detektiva druhé třídy Anthonyho Morena. Moreno mu pověděl, že vlákna, která sesbíral z háčku na koupelnových dveřích, jsou naprosto totožná s vlákny z modrého kašmírového pásku.

Ani ne deset minut nato volal Carellovi Carl Blaney, aby mu prozradil, že pitevní nález mrtvého Andrewa Henryho Halea je v souladu s posmrtnými známkami zadušení.

Carella přemýšlel, zda Cynthii Keatingovou doprovodí manžel na služebnu, až ji požádá, aby přišla.

Z Roberta Keatinga se vyklubal podnikový právník, dostatečně rozumný, aby poznal, že policie by nepředvolávala jeho ženu, pokud by neměla důvod věřit, že byl spáchán zločin. Zavolal svému příteli, odborníkovi na trestní právo, a ten byl nyní přítomen a dožadoval se vysvětlení, co jeho mandantka dělá na policejní stanici, přestože již byl informován, že paní Keatingová sem byla pozvána a přijela o vlastní vůli v doprovodu pouze svého manžela.

Todd Alexander byl rázný drobný blonďák v modré sportovní bundě přes kostkovanou vestu a flanelových kalhotách. Vypadal spíše, jako by doma pořádal jachtařský sraz, než stál zde v ušmudlané policejní služebně, ale z jeho chování čišela zkušenost člověka, který čelil nesčetným falešným obviněním, jež na něj uvalily stovky bezohledných policejních důstojníků, a panující okolnosti, které si vyžadovaly jeho přítomnost zde, ho ani trochu nerozhodily.

„Vysvětlete mi, co se to tu děje,“ dožadoval se. „Maximálně pětadvaceti slovy.“

Carella ani nemrkl.

„Máme lékařskou zprávu konstatující, že Andrew Hale zemřel na zadušení,“ řekl. „Není to víc než pětadvacet slov?“

„Deset,“ napočítal Meyer. „Ale koho to zajímá?“

„Důkazy naznačují, že pásek z županu pana Halea byl uvázán kolem jeho krku,“ vysvětloval Carella, „a následně přehozen přes háček na dveřích od koupelny, čímž došlo k oběšení, ať už to byla sebevražda, nebo vražda.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Motto

1