Lauren Child

Pozri sa mi do očí! (Ruby Redfortová)

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text copyright © Lauren Child 2011

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART,

spol. s r. o., Bratislava 2013

Translation © Marína Gálisová 2013

Z anglického originálu Ruby Redfort: Look into my eyes,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve HarperCollinsPublishers Ltd.,

Londýn 2011, preložila Marína Gálisová.

Zodpovedný redaktor Jaroslav Hochel

Editorka Katarína Škorupová

Sadzba a zalomenie ITEM, spol. s r. o., Bratislava

Tlač Kasico, a. s., Bratislava

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie

byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného

súhlasu vydavateľa.

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-0760-3

www.slovart.sk

Venujem AD

Ak sú oči skutočne oknom do duše, istí ľudia by si na ne mali primontovať rolety.

ANYA PAMPLEMOUSOVÁ:

Hádanky v nás

Bolo raz dievča meno Ruby

Na Cedarwood Drive bol svieži októbrový deň a na vysokej stoličke pri veľkom obloku stálo dvojročné dievčatko. Dievčatko pozorovalo padajúce listy, skúmalo ich dráhy, ako sa zvŕtali vo vzduchu. Sledovalo ich očami, až jej pohľad upútal jediný žltý list takmer presne v tvare ruky. Dievčinka sa dívala, ako list klesá na dvor, potom sa znovu vznáša, letí ponad plot a cez ulicu. Dívala sa, ako list tancuje hore-dolu vo vetríku, až napokon končí pricapený na prednom skle nákladiaka, čo prechádzal okolo.

Nákladiak zastavil pred sivým došteným domom starého pána Pinkertona. Z kabíny zliezol šofér, prešiel po chodníku ku dverám a zaklopal. Pán Pinkerton vyšiel na verandu a šofér vytiahol mapu. Dvaja muži sa dali do reči.

Presne o minútu sa spoza rohu vynorila elegantná žena s veľkým zeleným piknikovým košom v ruke. Pozrela na dom, mierne kývla hlavou šoférovi, vyzula si topánky s vysokými opätkami, zdvihla ich zo zeme a šikovne preskočila plot pána Pinkertona. Pán Pinkerton sa venoval mape a nič z toho si nevšimol. Dieťa si všimlo všetko. Prešlo štyridsaťpäť sekúnd a žena sa objavila znovu, s tým istým košom, len vyzeral omnoho ťažší ako predtým a zrejme sa v ňom niečo pohybovalo.

Dievčatko sa pokúsilo upútať pozornosť svojich rodičov, no keďže ľudskú reč zatiaľ ovládalo len slabo, nedokázalo im nič vysvetliť. Pozeralo na ženu, ktorá si znovu obula čierne topánky, pristúpila k zadnej časti nákladného auta a tam zmizla z dohľadu. Pán Pinkerton sa ďalej zhováral so šoférom. Dievčatko poskakovalo na stolčeku a ukazovalo na okno. Rodičia usúdili, že sa mu žiada ísť von, a išli si obliecť kabáty.

Dieťa vzalo do rúčky kriedu a nakreslilo na tabuľu nákladiak.

Otec sa usmial a pohladkal malú po hlávke.

Šofér medzitým poskladal mapu, poďakoval pánovi Pinkertonovi a vrátil sa k vozidlu. Keď odchádzal, ešte ochotnému starkému zamával. Žltý list v tvare ruky spadol na zem. Žena, už bez piknikového koša, pokojne kráčala ďalej. Na ľavom líci jej svietil čerstvý šarlátový škrabanec.

Dieťa poskladalo z kociek, na ktorých boli písmenká, ešpézetku nákladného auta.

Matka kocky odpratala a obliekla malej červenú vlnenú čiapočku a rovnaké rukavičky.

Rodina vyšla z domu a vykročila po Cedarwood Drive. Keď prišli k sivému doštenému domu, dievčatko sa zohlo po spadnutý žltý list a pod ním našlo maličký plechový odznačik s akýmsi obrázkom. Čo to je?

Pokojnú atmosféru ulice Cedarwood Drive prerušil výkrik. Dieťaťu sa zachvelo srdiečko. Malá zovrela odznačik v dlani a ten jej prebodol pokožku. Na ulicu sa vyhrnuli susedia a našli láskavého pána Pinkertona zdrveného žiaľom. Ani napriek úsiliu twinfordskej kriminalistickej jednotky, ktorá šestnásť týždňov neprestajne pátrala, sa nezvestný pekinský palácový psík, držiteľ ocenení z mnohých výstav, už nikdy nenašiel.

V ten októbrový deň sa dievčatko rozhodlo prestať s detským bľabotaním a popracovať na svojich vyjadrovacích schopnostiach. A čo je ešte dôležitejšie, rozhodlo sa nastúpiť na detektívnu dráhu.

To dievčatko sa volalo Ruby Redfortová.

Obyčajné dieťa

Keď mala Ruby Redfortová sedem rokov, vyhrala šampionát v lúštení kódov – slávnu Eisenhauserovu hádanku vylúštila za sedemnásť dní a štyridsaťsedem minút. Rok nato sa zapojila do súťaže tvorcov kódov a ohromila porotu, ktorá nebola schopná Rubin kód rozlúštiť. Napokon ho odoslali na Harvardovu univerzitu a tamojší profesori ho rozlúštili po dvoch týždňoch sústredenej práce. Harvard ponúkol Ruby možnosť štúdia – s nástupom hneď na budúci semester. Ruby odmietla. Vyhlásila, že nemá záujem stať sa nejakou švihnutou kockáčkou.

O niekoľko rokov...

1. kapitola

Človek nikdy nevie, čo sa stane

Ruby Redfortová sedela v kúpeľni na vysokom stolci a pozerala z okna. Zaostrila ďalekohľad na cukrársku dodávku, ktorá parkovala na Cedarwood Drive presne dvadsaťjeden minút. A zatiaľ z toho auta nevyšiel ani jediný človek ani s jediným čučoriedkovým mafinom. Ruby prehltla posledné kvapky banánového mlieka a načarbala si poznámku do malého žltého notesa, ktorý mala položený na kolenách. Dohromady mala takých notesov už 622 a všetky okrem jedného ležali schované pod dlážkou v jej izbe. Hoci sa svojmu koníčku začala venovať už pred deviatimi rokmi, nikto na svete, ani len jej najlepší kamarát Clancy, nečítal z jej zápiskov ani slovo. Väčšina z toho, čo si Ruby zapísala, bolo celkom obyčajné, ale AJ OBYČAJNÉ VECI DOKÁŽU VYROZPRÁVAŤ PRÍBEH (PRAVIDLO 16).

Ruby mala aj krikľavoružový notes so somárskymi ušami a s vôňou žuvačiek a doň si zapisovala svoje pravidlá – dosiaľ ich bolo sedemdesiatdeväť.

PRAVIDLO 1: ČLOVEK NIKDY NEVIE, ČO SA STANE. Pravda pravdúca, akú nikto nepoprie.

Ruby bola útla a na svoj vek malá, inými slovami, napohľad celkom obyčajné dieťa. Nebolo na nej nič výnimočné, teda aspoň kým sa jej človek lepšie neprizrel. Potom sa ukázalo, že jej zelené oči majú predsa len mierne nezvyčajný odtieň. Keď sa na niekoho pozrela, ten niekto si odrazu len ťažko vybavil, o čom sa s ňou vlastne škriepi. A keď sa usmiala, odhalila maličké bábikovské zúbky, s ktorými vyzerala ako fakt zlaté decko. No najzaujímavejšie na Ruby Redfortovej bolo, že keď sa s ňou niekto zoznámil, náramne zatúžil byť jej sympatický. V kúpeľni zazvonil telefón a Ruby lenivo natiahla ruku za slúchadlom.

„Tu je Brandy, najlepšia vlásenkárka na okolí. Objednajte si parochňu dnes, zajtra môžete oplešivieť.“

„Zdravím ťa, Ruby,“ ozval sa hlas v telefóne. Patril Clancymu Crewovi.

„No ahoj, Clancy, čo sa deje?“

„Vlastne nič.“

„Tak čomu vďačím za tento očarujúci telefonát?“

„Nude,“ zívol Clancy.

„Prečo nezdvihneš zadok a neprepravíš ho sem, ty magor?“

„Rád by som, Ruby, ale otec chce, aby som bol doma. Má nejakú veľvyslaneckú spoločenskú povinnosť či čo a všetci sme dostali príkaz usmievať sa od ucha k uchu, chápeš?“

Otec Clancyho Crewa bol veľvyslanec a jednostaj mal nejaké spoločenské povinnosti. Pán Crew vyžadoval od detí vydrhnuté krky a zdvorilé servírovanie chuťoviek, aby si všetci hostia uvedomili, že je super hlava rodiny – hoci v skutočnosti bol taký zavalený prácou, že si ani nepamätal, kedy má jeho potomstvo narodeniny.

„Ha, niekomu sa žije,“ zatiahla Ruby.

„Niekomu možno, ale môj život je vieš na čo,“ odsekol Clancy.

„Hlavu hore, človeče. Dobehni za mnou, pozri si zopár animákov, vráť sa domov a ešte sa stihneš aj povyškierať pred fotografmi.“

„Okej, Ruby, prehovorila si ma. O desať minút som tam.“

Ruby položila telefón, ktorý si nažíval na polici medzi ostatnými. Jeden bol v tvare mušle, druhý sa tváril ako mydlo. Ešte viac ich mala vo svojej izbe. Asi od piatich rokov zbierala telefóny rôznych tvarov a farieb. Ako prvý získala ten v tvare šišky, naposledy jej do zbierky pribudol veveričiak vo fraku. Takmer všetky vyhrabala medzi rárohami pri domácich výpredajoch.

Chcela sa vrátiť k svojej kúpeľňovej pozorovateľni, keď zrazu zabzučal interkom – rodičia ho rozumne inštalovali na všetky poschodia, aby minimalizovali nutnosť vrieskať.

Stlačila gombík s nápisom HOVOR.

„Zdravím, čím vám poslúžim?“

„Aj ja zdravím,“ ozval sa hlas z druhého konca linky. „Tu je Digbyová, vaša gazdiná. Smiem ti pripomenúť, že o dve a štvrť hodiny sa tvoji rodičia vrátia zo Švajčiarska?“

„Viem, pani Digbyová, pripomínali ste mi to už pred polhodinou.“

„Teší ma, že si nezabudla. Smiem zároveň poukázať na skutočnosť, že ich zrejme rozruší stav tvojej izby?“

„Moja izba odráža môj štýl, pani Digbyová. Volá sa to vrstvenie a je to v móde.“

„Ehm, ak smiem pokračovať, už zajtra prídu tento dom fotografovať do nejakého časopisu, a ak tvoja pani matka zazrie tvoj vrstvený štýl, budeš, ako sa hovorí, v keli.“

„Okej, okej,“ vzdychla Ruby. „Vybavím to.“

Redfortovský dom, ktorý sa vďaka svojim ekologickým zdokonaleniam nazýval aj Zelený, navrhol ešte v roku 1961 slávny architekt Arno Fredricksonn. Ešte aj dnes, zhruba o desaťročie neskôr, ho považovali za moderný a pravidelne ho fotografovali do odborných časopisov o architektúre.

Ruby sa vrátila do kúpeľne, posadila sa na stoličku a pokračovala v zízaní z okna. Dodávka stála na mieste, teraz však sedel na jej streche medvedík čistotný. Dvere kúpeľne sa otvorili a vošiel priateľsky naladený husky, oňuchal všetky kúty a pustil sa obhrýzať rohožku.

„Nuda, čo?“ prihovorila sa mu Ruby a skĺzla z pozorovateľského posedu. Prešla do svojej izby a zadívala sa na ten neporiadok. Nie, nebol to pekný pohľad. Ruby nebola ani tak neporiadna ako rozhadzovačná – mala veľa vecí, a keď na niečom pracovala, veci sa zvyčajne rozliezli po celej izbe. Jej matke sa to nepáčilo.

Dokelu! zamrmlala Ruby. Ak prídu tí ľudia z časopisu a uvidia toto tu, mamu aj porazí. Už počula otcove reči: „Preboha, Ruby, ušetri mame zdravý rozum a niečo urob!“ Tak sa pustila upratovať cédečká, vkladala ich späť do obalov a potom dávala na poličky. Ruby mala aj veľa kníh, ktoré zaberali celú jednu stenu, pekne od dlážky až po strop.

BELETRIA:

v angličtine aj v iných jazykoch.

LITERATÚRA FAKTU:

o všetkom možnom.

KOMIKSOVÉ ROMÁNY A ČASOPISY:

najmä detektívny žáner.

Ruby a pani Digbyová mali spoločnú lásku k detektívkam a kriminálkam, či už vymysleným, alebo založeným na skutočných udalostiach, či už v knižnej, alebo vo filmovej podobe. Neraz sa posadili pred televízor s veľkou misou modrých kukuričných lupienkov a pozerali kvíz Kto je váš obľúbený vrah.

A keď bola Ruby ešte o niekoľko rokov mladšia, pani Digbyová ju uspávala čítaním z jedného zo svojich obľúbených kriminálnych trilerov: Pazúr za oknom.

HLAVOLAMY:

Hlavolamy Ruby zbožňovala.

Od výmyslu sveta: krížovky, anagramy, hádanky, ešte aj skladačky – všetko, čo treba rozlúštiť, na čo treba nájsť vzorec, odpoveď, trik, hádanku. A to všetko priviedlo Ruby k tomu, čo sa bežne označuje ako

KÓDY:

O tejto téme prečítala mnoho kníh a odborných článkov.

Predplácala si dokonca málo známy čínsky mesačník určený len pre predplatiteľov s názvom Kódovanie pre majstrov. Ten časopis si mohli predplatiť len ľudia, ktorí preukázali svoje lúštiteľské schopnosti. Jeho čítanie ju posunulo ďalej, takže prečítala aj:

* Teóriu kódov, ich abstraktnej duálnosti a podtextu od Garpa Einholta (úprimne povedané, bola to podľa nej prehnane odborná a náročná literatúra).

* Podstatnejšiu publikáciu, ktorou bola kniha Odomkni mi mozog od Shermana Treeho.

* Kroniku tridsať rokov trvajúceho výskumu kódov nazvanú Hádanky v nás od Anye Pamplemousovej, ktorá Ruby takisto veľmi vyhovovala.

Ale najčastejšie používala knihy, ktoré vznikli pred mnohými storočiami.

Jednu napísal grécky filozof Euklides a dal jej prostý titul X.

Druhú, maličkú knihu v indigovej väzbe a neznámeho pôvodu, zaplnil anonymný autor všetkými možnými i nemožnými kódmi. Boli tam vysvetlenia hádaniek, veršíkov aj rovníc – vzorcov, znakov, zvukov. Bola to lúštiteľská biblia.

❁ ❁ ❁

Ruby upratala knihy, platne aj papiere, potom sa pustila do zložitejšej roboty: triedenia šiat. Všetky sa totiž akosi ocitli na dlážke jej šatníka. A tu objavila pod hromadou pásikavých podkolienok svoje okuliare.

Viete, ako rada vás vidím?

Hoci Ruby občas nosila aj kontaktné šošovky, neobľúbila si ich, pretože mali nepekný zvyk vypadávať v tej najnevhodnejšej chvíli. Ak mala Ruby Redfortová vôbec nejakú Achillovu pätu, boli ňou oči. Bez nejakej optickej pomôcky videla život rozmazane.

Z interkomu sa znovu ozvalo bzučanie. „No?“

„Čo robíš?“

„Upratujem, čo iné?“

„Len sa pýtam.“

„Pani Digbyová, ako môžete žiť s toľkou podozrievavosťou?“

Ruby sa donútila odpratať aspoň časť oblečenia, zvyšok len schmatla z dlážky a napchala do šachty na špinavú bielizeň. Do tej šachty, kam hádzala veci od výmyslu sveta. Neraz aj samu seba. Voľný pád šetrí čas.

Svoju prácu posúdila ako ukončenú a chcela zapnúť televízor, no náhle jej pozornosť upútal pohyb v kuchyni. Pred siedmimi rokmi si vyrobila obrátený periskop, aby videla, čo dôležité sa odohráva v kuchyni pod jej izbou. Dnes videla, ako pani Digbyová vyberá z rúry čerstvo upečené keksy.

Výborne, pani Digbyová.

Notes starostlivo ukryla v dutine vyhĺbenej do zárubne a zbehla dolu.

PRAVIDLO 2: AK CHCETE NIEČO UDRŽAŤ V TAJNOSTI, NENECHAJTE TO LEN TAK HOCIKDE.

2. kapitola

Vo výmysloch sa skrýva nejedna pravda

Keď Ruby vstúpila do štýlovo a moderne zariadenej kuchyne, v ruke sa jej automaticky ocitol smradľavý zelený nápoj. Zagánila na pani Digbyovú, darkyňu nechutnej tekutiny.

Pani Digbyová pokrčila plecami. „Nezazeraj, ja len poslúcham rozkazy tvojej mamy. A tvoja mama chce, aby si rástla.“ Sabina stále pchala do Ruby jedlo, ktoré údajne podporuje rast. „Osobne nechápem, čo je zlé na tom, ak je niekto krpatý,“ dodala pani Digbyová. „Ja som odjakživa nízka a aha, kam som to dotiahla.“

Bola to pravda. Pani Digbyová patrila k najmenším a najenergickejším ľuďom, akých Ruby stretla. U Redfortovcov pracovala ešte pred Rubiným narodením a predtým robila gazdinú u rodičov Rubinej mamy. Jej tvár pripomínala jesenný list, bola suchá a vráskavá. Keď si narúžovala pery, farba presiakla do vrásočiek okolo úst, takže vznikli miniatúrne červené riečky. Samozrejme, že jej pribúdali roky, ale nik si nebol istý, koľko ich vlastne má. Na priamu otázku zvyčajne len odsekla: „Šesťdesiat, sedemdesiat, osemdesiat, kto to má počítať? Ja teda nie, to ani náhodou.“

Pani Digbyová vždy, keď sa dalo, Ruby rozmaznávala, ale nikdy neporušila stravovacie pokyny pani Redfortovej. Sabina Redfortová stále zavádzala v domácnosti také či onaké zdravotné režimy a jej manžel aj dcéra sa báli všetkých rovnako.

Ruby bez odvrávania prevzala tekutinu, zdvihla pohár k perám a povedala: „Pani Digbyová, nedostanem aj keksík? Aspoň jeden, aby som si napravila chuť.“

Gazdiná nad tým uvažovala len zlomok sekundy. „Hm, tvoja matka to nezakázala, takže asi je to v poriadku.“ Na celú sekundu sa obrátila chrbtom a Ruby to stačilo, aby vyliala zelený smrad do výlevky, len si ním predtým trochu zašpinila pery.

„Fuj!“ otriasla sa Ruby.

„Chúďatko,“ vzdychla gazdiná a poutierala jej tvár, akoby bola Ruby ešte batoľa. Pani Digbyová si na Rubinom tričku prečítala nápis niektoré dni sú nanič a zamrmlala: „Veru tak, veru tak.“

Odmlčala sa.

„No, tvoja matka by si to asi nemyslela. Na tvojom mieste by som sa radšej vyhla problémom a prezliekla by som sa do niečoho... veď vieš... s volánikmi.“

Ruby vystrúhala grimasu – volániky nemala rada ani ako slovo, ani na oblečení. Väčšinou chodievala v džínsach, teniskách a tričku s nejakým protivným slovom (magor), so zaujímavým číslom (1729) alebo s nezdvorilým sloganom (nuda, samá nuda). Pochopila však, čo má pani Digbyová na mysli, a uznala, že má pravdu.

Otvorili sa zadné dvere a do domu vošla mladá žena. Za ňou sa na chudých nohách potácali tri debničky domácich paradajok.

„Hola, Ruby, ako sa máš?“ spýtala sa žena.

„Bien, gracias, Consuela,“ odpovedala Ruby. „A to si ty, Clancy?“

„Asi,“ zafučal Clancy a zložil debničky na linku. Prevrátil oči. „Donesiem aj ostatné.“ Clancy bol dobrosrdečný človiečik a väčšinu ľudí mal rád, len Consuelu si neobľúbil. Bola príliš panovačná. Ani pani Digbyová nepatrila k jej fanúšikom.

Problémy sa začali, keď Sabina Redfortová dospela k názoru, že jedlá, ktoré varí pani Digbyová, sú príliš ťažké a rodina by mala konzumovať viac olivového oleja a paradajok. Vzápätí si objednala služby kulinárskej odborníčky Consuely Cruzovej. Consuelu dopravili lietadlom zo Sevilly v Španielsku spolu s hromadou kufrov a nespočetným kuchynským náradím, a hoci jej platili nekresťanské peniaze, pani Redfortová si pochvaľovala, že stojí za každú pencu.

Nová strava bola možno zdravá na srdce, no nie na vzťahy. Pani Digbyová čosi hrdelne zavrčala, Consuela tľoskla jazykom a jedna aj druhá opustili kuchyňu – každá inými dverami. Ruby zostala sama, šikovne si nakládla na tanierik niekoľko keksov (presne desať) a pustila sa do prípravy lákavejšieho nápoja: dvoch banánových kokteilov s jahodovou zmrzlinou. Banánové mlieko vozili z Európy, lebo Brant Redfort ani po najväčšom úsilí neobjavil nič podobnej kvality v Amerike.

Ruby strčila do oboch pohárov slamku a opatrne ich vyniesla z kuchyne. Cestou si už z jednej slamky aj srkla. Chystala sa vyjsť hore schodmi, keď zazrela svetielko na odkazovači. Majú odkaz! Stlačila gombík prehrávania.

„Zdravíme redfortovskú bandu. Tu sú Humbertovci. Práve sme si s Freddiem povedali, že by bolo super, keby ste sa u nás konečne ukázali. Quent sa už nemôže dočkať rozkošnej Ruby! Zavolajte! Pápá!“

Hlas patril Marjorie Humbertovej, rodinnej priateľke a manželke Freddieho Humberta, riaditeľa Twinfordskej banky, a matke Quenta, najnudnejšieho chalana v meste. Ruby automaticky stisla vymazanie správy a pokračovala v ceste. Veľký husky cupkal za ňou.

„No čo, Bug, pozrieš si telku?“ prihovorila sa mu.

Keď vošla do izby, uvidela sa v zrkadle. Pani Digbyová mala pravdu – ak sa chce vyhnúť problémom, musí si natiahnuť šaty. Prehrabala sa v šatníku a napokon objavila zaujímavú červeno-bielu kreáciu, ktorú si priniesla zo sekáča. Ak aj Ruby nosila niečo iné ako džínsy a tričká, bolo to zvyčajne z druhej ruky. Patrila k dievčatám, o ktorých sa hovorí, že majú vlastný štýl, čo je niekedy lichôtka a niekedy ani nie. Lem šiat si prilepila páskou, ale ak sa človek nedíval zblízka, ani si to nevšimol.

Natiahla si čierne nadkolienky a tenisky Yellow Stripe. Šaty ešte trochu sekáčovo páchli, a tak sa Ruby nastriekala parfumom. (Značka Oriental Rose. Ruby mala slušnú zbierku vôní v krásnych fľaštičkách, a keď sa zmiešali s arómou žuvačky, ktorú často žula, vznikla jedinečná vôňa značky Ruby Redfort.)

Clancy sa kamsi stratil, tak Ruby vyniesla tácňu po schodoch na strechu. Za teplých večerov si tu rada posedela a zízala na hviezdy, čmárala do notesa, čítala a neraz pozerala prenosný televízor. Zložila zadnú časť tela na sedací vak, v jednej ruke keks, v druhej veľké zelené jablko. Podľa jej názoru by mohli vitamíny v jablku vyvážiť nezdravé účinky keksu. (Ruby Redfortová mala podobných teórií viac ako dosť.)

Z padacích dverí vystrčil hlavu Clancy a ona naňho pozrela. Clancy bol neveľmi vysoký a chudý chalan, žiadny krásavec, ale keď sa s ním človek dal do reči, hneď zistil, že je nesmierne sympatický. Akurát že veľa ľudí sa s ním do reči nedávalo.

„Páni! Musel som ujsť, lebo by ma bola donútila do konca života šúpať paradajky. Nie som lenivý, ale z paradajok mám zimomriavky.“

Posadil sa k Ruby, ktorá ladila kanály. Ruby mala telku rada a pozerala ju... skoro stále. Zbožňovala sitkomy, melodrámy, správy, kvízy, dokumenty, ale jej najväčšou televášňou sa stali detektívky a najmä Šialení poliši. Bol to policajný seriál, ktorý u Ruby a Clancyho vyvolal niečo ako závislosť, pretože oboznamoval divákov s faktmi a zároveň bol neskutočne zábavný. Obaja sa pri sledovaní Šialených polišov poučili o policajných postupoch a ľudskom správaní. „Výmysly skrývajú nejednu pravdu,“ pripomínala Ruby rodičom, vždy keď šomrali, že je večne prilepená pred telkou. Zato v nedeľu večer sa vysielali animáky a práve sa začala štvrtá epizóda Detektívky medzi detektívmi, keď Ruby začula, ako pred domom zastavuje auto jej rodičov.

Clancy pozrel na hodinky a zavrčal. „Bože, už musím ísť. Keď meškám, oco stráca aj posledné zvyšky zmyslu pre humor.“

„To je smola, Clancy. Mimochodom, nezabudni sa usmievať.“

„Hej, hej, to si teda pekná kamoška. No nič, ozvem sa neskôr.“

Zliezol zo strechy na šikovne umiestnený konár veľkého stromu, ktorý mu umožňoval rýchly zostup na vlastný pozemok. Ruby sa pobrala dolu konvenčnejšou cestou – po schodoch.

Všimla si, že zabudla vyriešiť hromadu topánok uprostred svojej izby, tak schytila veľký sedací vak a capla ho rovno na ňu. Odrazu to v jej izbe vyzeralo ako z časopisu. Ešte jeden pohľad do zrkadla, či sponka udržiava dlhé tmavé vlasy pekne rozdelené cestičkou a dodáva jej výzor sebaistej mladej dámy.

Spokojná Ruby hopkajúc zbehla dole schodmi a za ňou ticho cupkal Bug.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-556-0760-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Table of Contents

Titulná strana

Bolo raz dievča meno Ruby

Obyčajné dieťa

1-9

Človek nikdy nevie, čo sa stane

Vo výmysloch sa skrýva nejedna pravda

10-19

20-29

30-39

Tiráž