Jozef Matejka

Ježko a líška na cestách

Ukážka z elektronickej knihy

Moje prvé stretnutie s ježkom Bežkom

Trojo krásných detí mám.

No ešte i dnes sa mi stane,

že vo Svete som často sám.

Staršie dve už rodiny svoje majú.

Najmladšia ešte žije spolu s nami,

a tak tí starší starosť o otca,

akoby už len na ňu nechávajú.

A tá sa stará ozaj príkladne.

Hneď ju čo to „ krásne uletené“ napadne.

I tak sa stalo raz,

do Sveta keď som zase odchádzal,

ani som sa nenazdal,

malý plyšový ježko,

so srdiečkom na hrudi „ mám ťa rád“,

na kufri mi stál.

„Vieš, to aby ti smutno nebolo.

Vždy, keď pozrieš sa na neho,

spomienkou ku nám domov zaletíš,

srdiečko svoje citom otvoríš

rozžiariš sa , uveríš,

že tam doma, hoc ďaleko

ťa všetci Tvoji radi majú,

s láskou na Teba spomínajú.“

Moc som sa mu potešil.

Pravda je, veď klamať sa nemá.

No v duchu som si pomyslel.

Bože, veď to budem ako Mr. Bean.

Keď niekto ho u mňa zbadá,

akože mu to vysvetlím?

Nuž a takto po Svete,

s plyšovým ježkom som cestoval,

až dovtedy,

kým knížku pre deti,

o falošnej líške som napísal.

Moje prvé stretnutie s líškou Ryškou.

A tak sa stalo zase raz,

keď z domu preč som sa uberal,

že na kufri mojom,

trónila si i krásna líška plyšová,

teda, nielen môj malý ježko stál.

Páčila sa mi, nejde o to,

no ľudia čo si pomyslia?

„Ďakujem Ti dcérenka,

no ale veď,

ani do kufra sa už mi nevmestia.“

„Neboj ocko,

dáko sa spolu potlačia,

veď plyšové sú len,

v lietadle chvíľu takto vydržia,

možno si spolu, pri Tebe,

nájdu svoj spoločný sen.“

To s tým miestom v kufri,

myslel som celkom úprimne.

Vždy, keď manželka ma vystrája,

plný je na prasknutie,

nič vo vnútri sa ani nepohne.

Prvá spoločná cesta ježka Bežka a líšky Ryšky

Čoskoro nato,

do Sveta som zase cestoval.

Teraz si vypočujte rozhovor,

čo v kufri sa odohral.

Tak sa vtedy stalo,

že ježko Bežko s líškou Ryškou,

také mená som im totiž dal,

v jednom kúte kufra,

spolu sa cestou tlačili

a poviem vám pravdu,

ani vás by netešilo

keby to čo já,

tiež by ste boli počuli.

„A ty čo tu robíš zrazu- ryšavá,

čert mi ťa bol dlžen tu,

netlač sa tak na mňa,

ledva lapám po dychu

a ľutujem,

že vyrobený som len z plyšu.

Inak takto na mňa,

nikdy by si sa netlačila,

lebo pichliače moje stratené,

držali by ťa ver v strachu.

Neviem čím som si zaslúžil,

že prišla táto chvíľa,

prečo pričarila mi ťa,

dáka neprajná mi víla.“

„Doteraz som pánom svojim bol.

U pána svojho bol som za jedináčka

a teraz pozrime sa,

dáka ryšaňa sa stále na mňa mačká.“

„Veď aj mestá v stredoveku,

kráľovské privilégia si mali

a mne teraz,

bez vysvetlenia, zrazu všetko vzali.“

Na to sa hrdzavá líška ozvala.

„Prestaň už, toľko nefňukaj.

si ako malý chlapec,

čo práve zobrali mu guličky.

Radšej sa posuň trochu do kúta.

Vzmuž sa,

nebuď už taký nedotklivý,

nesprávaj sa jak maličký.“

„Fí ha.

Aká je múdra líška drzaňa.

No tak či tak,

bez teba by tu lepšie bolo mi,

škoda, že som len plyšový,

by som ti ukázal

tam dole, normálne, u nás na zemi.“

Turbulencie.

(Vznik kamarátstva.)

No a takto sa tí dvaja

hodnú chvíľu spolu ešte hašterili,

keď náhle turbulencie,

z ničoho nič, sa zrazu objavili.

No a potom, onedlho,

všetci by ste sa boli veľmi divili,

čo v chvíli tej napätej,

zrazu by ste videli.

Strach, ten veľkú silu má.

Líštička k ježkovi sa zrazu pritlačí,

bojí sa, vie, že len to jej nestačí

a hoci sama tomu neverila,

už labkami svojimi,

plyšového ježka objíma.

Ten akoby zrazu podrástol,

pyšný je, hruď svoju, viacej vypína.

No, nie len hruď sa hnula mu.

I mozog mu zrazu pookrial.

Nie o to,

v tej chvili i on sa bál,

no triezva myseľ predsa zvíťazila,

začal sa cítiť ochrancom

a keď konečne,

líštička sa odtiahla, kožúšok si oprášila,

ježko si odkašľal a takto hovorí.

„Dovoľ mi sa ti predstaviť.

Já som ježko Bežko

a keď už budeme, zdá sa spolu cestovať a žiť,

lepšie je byť dobrí priatelia,

než hašteriť sa, na seba byť nevľúdní

nebodaj sa spolu biť.“

Líštička Ryška, sa tiež mu predstavila.

Konečne sa usmiala, po toľkom strachu,

ba dokonca,

malý božtek na ňufáčik mu dala.

No a takto vzniklo veľké priateľstvo,

ježka Bežka a hrdzavej líštičky

a ak máte deti trpezlivosť,

porozprávam Vám,

ich spoločný príbeh kratučký.

Ježko Bežko a líštička Ryška,

si čoraz viac spolu rozumeli,

po Svete so mňou cestovali.

Nemali sa pri mne zle .

Často sa spolu, ale i na mne,

žiaľ, dobre zabávali.

No nevadilo mi to,

vždy tolerentným som k nim bol

a i keď, niekedy ma trochu nahnevali,

často som im to prehliadol.

Napríklad hneď prvý večer,

v izbe kde ma ubytovali.

Len čo som kufor vybalil,

už ježko Bežko a líštička Ryška,

na nočnom stolíku,

pri posteli mojej,

pekne spolu stáli.

Jednoducho, náhodne, vedľa seba,

som ich tam s láskou položil.

Bol som dosť unavený,

tak som sa k spánku uložil.

No ale zaspať sa hneď mi nedalo.

Možno i preto, že akési šepotanie, strkanie sa,

na stolíku pri posteli, ma dosť rušilo.

Započúval som sa teda,

čo na stolíku sa dialo.

Chcel som vedieť, čo plyšáčikom mojím,

dôvod k roztržke, nepokoju dalo.

Líška roztrpčene vraví ježkovi.

„Prečo práve Ty spíš pri pánovi?

Nestačilo ti, že spával si doteraz?

Výhodu tú vždy si mal,

veď sám si len, pri pánovi svojom spal.

Som myslela, že si väčší gavalier,

takto ma nechať na kraji.

Nebudem sa viac s tebou kamarátiť,

iba ak sa všetko napraví. „

Ježko jej iba ticho odvrkne.

„Sa bojíš tmy, či niečoho?

Sama dobre vieš,

náš pán si nás takto postavil.

Do rána snaž sa vydržať.

Pán nám iste zmení pozíciu,

keď pôjdeme zajtra znova spať.

Teraz sa už upokoj a buď rada,

že môžme sa aspoň tíško rozprávať.

To ostatné už nie je v našej moci,

neriešme to zbrklo teraz v noci.“

Tým akoby sa hádka zrazu skončila.

Já zamyslel som sa a spomínal.

Spomenul som už, tri deti že som mal

a tie tiež veru spolu súperili,

ba často i zápasili,

kto pri mamičke, kto pri ockovi

v tú noc bude spať.

Bolo to rozkošné,

keď vieš, že ťa niekto rád,

že stačí mu,

keď pri tebe môže usínať.

No boli sme spravodliví,

deti sa dookola pri nás striedali,

i keď pravdou je,

že častejšie tí najmladší,

to svojim žobrotením a mrkotaním vyhrali.

No ale v mojom prípade,

k ježkovi a líštičke,

spravodlivým musím byť,

musia sa pri mne striedať obaja,

inak to nesmiem dopustiť.

No a odvtedy,

tak ako každé ráno musím vstať,

kamaráti moji, líška s ježkom,

na nočnom stolíku pri posteli,

musia sa vždy vymienať.

Vy deti iste viete, alebo ste počuli,

byť dobrým kamarátom,

nestačí si len povedať a prisahať.

To tomu druhému, kamarátovi,

musíš i kus srdca svojho dať.

Samozrejme , že nie naozaj,

to iba len tak obrazne,

napríklad, keď čokoľvek delíš,

nech je to hneď i čokoláda,

kamarátovi svojmu,

väčšiu polovičku daj,

nezaváhaj, nefňukaj a nezúfaj.

No ale už je načase sa predstaviť,

Kto som, čo som,

prečo toľko cestujem,

a hlavne, ako to,

že reči plyšiačikov rozumiem.

Nuž, nie som žiaden ujo zázračný,

som obyčajný lekár,

čo do Sveta chodí za prácou,

trochu cestovateľ a spisovateľ,

ktorý každému dieťatu je povďačný ,

do rozprávania môjho čo sa zanorí

a že rozumiem reči plyšiakov,

mi hneď aj uverí.

Veď tak málo k tomu iba treba,

nie je to veru žiadna veda.

Byť k okoliu citlivý a vnímavý,

rozvíjať svoje predstavy,

pochopiť, prijať za svoje,

že i hračky, vlasný život majú

a zrazu , prekvapený počuješ,

o čom sa všetkom rozprávajú.

Šťastní sú všetci Tí,

čo vlastnosť tú majú.

Rozumieť reči hračiek,

Svetu vôkol nás,

spokojnejšími, lepšími sa zdajú.

Mnohí sa potrebujú ešte veľa doučiť,

no dá sa to,

ak v snahe svojej nezľavia,

čoskoro sa sami prekvapia,

že reči hračiek rozumejú,

zrazu, výsledky sa dostavia.

Takým deťom potom nemôže sa stať,

že nejaká hračka je len tak, v kúte pohodená.

Každá svoje miesto na polici musí mať.

Alebo, tiež sa nesmie stať,

že sa budeš celučičký deň ,

iba len s jednou hračkou hrať,

na ostatné budeš zabúdať.

Príhoda s veveričkou.

(Ako som ježka Bežka za oriešky vymenil.)

Nemocnicu na kraji mesta postavili,

a ubytovanie pre personál,

ešte kúsok ďalej,

takmer , až pri lese pripravili.

Raz, keď vracal som sa z práce,

na vchodových dverách našho bloku

vyvesený oznam bol.

Vyzýval všetkých ubytovaných,

zatvárať dvere vchodové,

pretože vraj veveričky,

po bloku sa špacírujú ,

skoro ako po okolí - na dvore.

Však čo už, já zatváram,

ani som si nepripustil,

že nebývam tam sám.

No čoskoro sa ukázalo,

že hlavné dvere nebol problém môj.

Pravdou je, že budovy i okná majú

a roztržití ľudia, ako ja,

často ich zavrieť zabúdajú.

A tak sa i mne prihodilo,

čo veru sa nemuselo stať,

akoby niekto tam Hore,

za nepozornosť chcel ma potrestať.

Po noci treba izbu vyvetrať,

posteľ zastlať, upratať,

všetko, čo doma žena, mama robieva,

no tu mi nemá kto pomôcť,

robotu tú spraviť,

spoľahnúť sa môžem iba na seba.

Pri odchode do práce,

plyšiačikom som ešte poprial pekný deň,

že sa ani nenazdajú a doma budem čoskoro.

Až cestou do práce som si zrazu spomenul,

že okno som nechal príliš otvorené,

no po pravde,

vracať späť, sa mi už ozaj nechcelo.

Keď vrátil som sa z práce domov,

niečo čudné v mojej izbe zdá sa mi.

Čo to má znamenať,

neporiadok taký na zemi?

Moje talizmany, plyšiaky,

predsa pozor mali dať.

Keď pohľad mi padol na stolík,

kde obaja spolu mali stáť,

iba líšku Ryšku samotnú,

uvidel som tam rumázgať.

„Čo sa tu stalo, povedz mi!

Prečo je toľko veci na zemi?

A kde je ježko Bežko, - kamarát?“

„Však preto toľko plačem,

že s kým sa teraz budem hrať.“

„Tak hovor už konečne,

čo zlého sa tu stalo,“

dobre som sa musel ovládať,

do jedu ma bralo.

A tak ufňukaná líška hovorila.

„Len čo si preč odišiel,

cez otvorené okno, vliezla sem,

malá veverička drzaňa.

Pošpacírovala sa po izbe,

neporiadok narobila.

No a ježko sa snaží, veveričku odháňa,

márne na ňu kričí,

problémom to zaváňa. „

„A akoby nebolo toho dosť,

do veveričky vošla náhle zlosť

a ježkovi Bežkovi takto hovorí.“

„Vieš ty čo môj, milený,

teba si domov zoberiem,

aj tak, nemám sa s kým hrať,

nebudeš tu, len tak zbytočne

s líštičkou, na stolíku stáť.“

„A potom schmatla ježka Bežka,

najskôr na oblok,

potom sa strom preskočila,

no a já, odvtedy tu plačem a čakám,

až príde tá chvíľa,

keď vrátiš sa a ježka pôjdeš ratovať,

zvykla som si, bez neho,

už spokojne, nedokážem zaspávať.“

No čo už, stalo sa.

Ukľudnil som sa a uvedomil si,

že treba vziať rozum do hrsti.

Počkaj ty veverička drzaňa.

Dostaneš ty odplatu,

do kožúška sa ti nezmestí.

Tu som si zrazu spomenul.

Počkaj, veď oriešky v stolíku ja mám.

Pohľadám veveričku,

ponúknem jej ich na výmenu,

za ježka Bežka, že ich dám.

A tak sa i stalo.

Vybral som sa hľadať strom,

na ktorom , veverička má svoj dom.

Keď našiel som čo hľadal som,

sadol som si pod ten strom,

oriešky vedľa seba položil

a tváril sa, že nič som nerobil,

no pritom som dobre sledoval,

čo veverička s ježkom robí,

či na tej istej vetve sedí

a tak som dobre videl,

ako i ona, úkosom na mňa hľadí.

Keď tá sivá, malá drzaňa,

pach orieškov ucítila,

ulakomila sa,

zaraz , ježka Bežka z labiek vypustila ,

oriešky chystala sa uchmatnúť,

no na tú chvíľu,

že bude sa s ježkom ďalej hrať,

pokojne môže zabudnúť.

Toho som už dávno, pevne držal,

stískal v rukách svojich já.

Oriešky som vôbec neľutoval,

však si kúpim ďalšie, nevadí,

v živote sa také prihodí.

A tebe tak treba,

ty malá, mlsná, veverička šedivá.

Týmto sa skončil prvý veveričí príbeh náš?

Uvidíme za chvíľu.

Spomenúť Vám už len musím len,

že nepomýlil som si farbu veveričky.

Skutočne, kožuštek veveričky,

farbu od ryšavej do sivo-čiernej má,

pretože príroda, sa o to takto postará.

No a tu , kde som práve pracoval,

veveričky sivú farbu majú dáku,

a čo ma najviac prekvapilo ale i potešilo,

toľko je ich navôkol, skoro ako maku.

No a Ty, aké že poučenie,

z príbehu tohto máš?

No, že Vy ste ešte malé deti,

nemusíte teda čítať dospelácke oznamy.

Čo treba, dozviete sa , od otca a od mamy.

No nevzdávajte sa nikdy dopredu,

keď všetko je ešte pred Vami.

Do hrsti iba rozum treba vziať,

ako prekabátiť veveričku malú drzú,

aby zase spolu, krásne plyšiaky

ježko Bežko a líštička Ryška,

na mojom nočnom stolíku,

šťastní že sú opäť spolu,

radostne zas mohli stáť.

No ale tu , príhoda s veveričkou,

sa vlastne celkom ešte neskončila.

Prepáčte mi toto malé odbočenie.

Hnulo sa vo mne totiž svedomie.

Zaspomínať, čo málokto o mne vie.

Pochopil som,

že teraz, je tá najvhodnejšia chvíľa,

aby som kamarátom svojim plyšovým,

povedal čo roky ma trápi, zžiera.

Ten príbeh s veveričkou,

spočiatku dramatický,

no nakoniec celkom milený,

čo  veveričke a ježkovi sa stal,

bol iba takou slabou odplatou,

za zlo, ktoré som ako chlapec vykonal,

a ktorú som, vlastne nikdy nečakal.

Všetko to vlastne len mne patrilo,

za krutý príbeh, nadmieru smutnú udalosť,

ktorý pred mnohými rokmi,

osobne som prežíval.

No a tak sa ježko Bežko a líštička Ryška,

na posteli mojej usadili,

joj, trochu som sa preriekol,

no pravdou je,

už viackrát si to takto vynútili,

no a konečne keď už tíško sedeli,

vyzvali ma, že veľmi radi,

príbeh detstva môjho, by už zvedeli.

Pomsta za svoju pra-pra-pra babičku

(Tá príhoda s veveričkou, nebola veru náhoda.)

Veverička, dvanástich rokov sa vraj dožije.

Kto vie už počítať a hlavne dobre sčítavať,

tak z nadpisu už rýchlo zvie,

asi koľko rokov toto spolu obnáša.

Toto všetko sa stalo v tom čase,

ktorý môj osobný príbeh prináša.

No a teda, asi pred toľkými rokmi,

som bol asi 8 ročný chlapec nezbedný,

keď vyviedol som niečo veľmi zlé,

(Neospravedlňuje ma žiadna kolektívna vina.)

za čo sa veľmi hanbím,

a smútok v duši nosím, až do dnešných dní.

Upozorňujem Vás deti dopredu,

že nebude to veru pekné čítanie,

ale hovorím o tom hlavne preto,

lebo verím, že Vám sa také nikdy nestane,

poučenie z toho, že Vás neminie.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Moje prvé stretnutie s ježkom Bežkom

Moje prvé stretnutie s líškou Ryškou.

Prvá spoločná cesta ježka Bežka a líšky Ryšky

Turbulencie. (Vznik kamarátstva.)

Príhoda s veveričkou. (Ako som ježka Bežka za oriešky vymenil.)

Pomsta za svoju pra-pra-pra babičku (Tá príhoda s veveričkou, nebola veru náhoda.)