Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Amo Jones: Polámaná loutka

Vydání první

Copyright © 2017 by Amo Jones

All rights reserved

Nevhodné pro osoby mladší 18 let.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2188. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Broken Puppet vydaného v roce 2017

Český překlad © 2018 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Obálka © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0866-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0867-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Amo Jones

Polámaná loutka

Druhý díl série

Elitní klub králů

VĚNOVÁNÍ

Holkám, které si prošly peklem, ale vrátily se s ohněm planoucím v duši, s krvácejícím srdcem a s ďáblem jako svým pomocníkem.

Tenhle příběh je pro vás.

Pro nás.

Narovnejte tu korunu.

Čauky.

SEZNAM PÍSNÍ

„Stupid Love“ od Jasona Derula

„Or Nah“ od The Weeknda

„Hip Hop“ od Dead Prez

„Hail to the King“ od Avenged Sevenfold

„Bad Things“ od Machine Gun Kellyho

„It’s Okay“ od The Gamea

„Where Them Girls At“ od Davida Guetty

„No Promises“ od Cheat Codes

„Cisco Kid“ od Redmana

„Tequila Sunrise“ od Cypress Hill

„Humble“ od Kendricka Lamara

„Jungle“ od Tash Sultany

„Escalate“ od Tsar B

„Myth“ od Tsar B

PROLOG

Maminko? Přikrčila jsem se za zavřenými dveřmi svého pokoje.

Nakoukla jsem za roh. Máma začala zvyšovat hlas a prstem bodala do hrudi muže, jenž stál před ní. „Ne, tohle nebylo součástí plánu!“

Ten muž se usmál tak, že jsem silněji sevřela panenku Puppie. „Ty tady nerozkazuješ. Ona je Venariová. Budeš muset utéct, a to velice rychle, jestli nechceš, aby tě tohle dostihlo.“

Máma si sevřela medailonek na hrudi. „Ona…,“ zašeptala, slzy jí klouzaly po tvářích. „Je ještě dítě, Lucane. Ona… je…“

„Je Stříbrná labuť, Elizabeth. Musíš utéct. Teď, dřív než to Hector zjistí.“

Maminka se prudce nadechla a já jsem couvla a potichu utíkala do postele. Vklouzla jsem pod přikrývku, zavrtala se do tepla a sevřela Puppie. Dostala jsem ji k narozeninám od jednoho rodinného přítele a od té doby s ní spím. Loutka má baletní piškoty, volné šatičky a ruce zvednuté vzhůru, kde ji drží provázky. Když se dveře nakonec pootevřely, zavřela jsem víčka a začala škrábat na panence knoflík. Látka už byla omšelá a vodicí provázky zničené. Bylo mi sedm, na spaní s Puppie už bych měla být moc velká. Věděla jsem ovšem, proč tu ten muž je.

Chodil sem každý pátek.

Věděla jsem, co teď udělá.

Madisoninou ložnicí se rozezní ozvěna vzlyků, které otřásají jejím tělem. Přitáhne si kolena k hrudi, pevně zavře oči a snaží se zablokovat povědomé vzpomínky, co ji každou noc sužují. Jako by kráčela tmou po studené mokré silnici, sama, neschopná se vymanit z vězení, jež ji svírá.

„Tohle je součástí toho, kým jsi, Stříbrnko.“

Z plazivého pronikání toho hlasu jí naskočí husí kůže. Vzápětí se všechno změní, jako by sama sebe sledovala jako někdo jiný.

„Ne!“ Madison se v jeho pažích kroutila a házela sebou, snažila se z jeho pevného sevření vysmeknout zápěstí.

„Ššš, Stříbrnko, nejsi svou paní.“

„Cože?“ Madison zalapala po dechu, po tvářích jí stékaly slzy. „Co myslíš tím, že nejsem svou paní?“ Rukou, kterou ji držel za zápěstí, jí uvolnil culík, stáhl ho o kousek níž. „Prosím, ne. Ne dnes večer,“ žadonila Madison. Hrdlo se jí stahovalo bolestí a zradou.

„Bude nejlepší, když si na tohle zvykneš, Stříbrnko. Tohle je teprve začátek tvého života.“

„Ale jsem ještě malá.“

„Tohle je lepší než být mrtvá.“ Popadl Madisoniny pyžamové kalhoty a strhl je z ní. Odhodil je přes pokoj.

Dívka zavřela oči a snila o dni, lepším dni, kde by ji v pokojíčku každý pátek nenavštěvovala rodinná tajemství a pouta. Madison tomu říkala černý pátek. Bála se toho muže, nenáviděla ho a doufala, že mu jednoho dne vpálí kulku mezi oči. Poprvé ji připravil o panenství. A Madison věděla, že krev po jejích nevinných stehnech nekape beztrestně.

1. kapitola

„Madison? Víš jistě, že chceš odjet?“ zeptá se Tatum a zadívá se na mě přes svou paži. Oběma rukama drží volant.

„Jo,“ odpovím a dál hledím z okna. „Nemůžu jim zůstat nablízku, Tatum.“

Zadívá se na mě a vjede na dálnici. „Chceš mluvit o tom, co se tam stalo?“

Pustím rádio v naději, že přehluším její otázky. Začne hrát „Stupid Love“ od Jasona Derula.

„Hm, takže ne,“ zamumlá Tatum a soustředí svou pozornost zpátky na cestu.

Zavřu oči a ztratím se v textu písničky. Do prdele s láskou. Do prdele se všemi city, které lásku připomínají nebo ji dávají najevo. Zradil mě i ten člověk, jenž mě měl milovat bezpodmínečně. O čem to vypovídá? Co? Jsem snad nemilovatelná? Nebo si tolik lidí myslí, že si nezasloužím znát pravdu? Obojí je blbost, jestli mám být upřímná. A to jsem.

Píseň skončí a já rádio vypnu.

„Nemusíš jet se mnou, Tate, ale já tu být nemůžu, ne s nimi, v té pavučině lží.“

Povzdychne si. „Madi, já tě neopustím. Vím, že se nekamarádíme moc dlouho, ale… Nikdy dřív jsem kámošky neměla a jsem trochu…“ Tváře jí zrudnou, než se na mě znovu zadívá. „… osamělá. Takže tě v tom samotnou nenechám.“

„Ale uvědomuješ si, že budeš muset zahodit svoje kreditky?“ upozorním ji a pozorně sleduju její reakci.

To vědomí se jí na okamžik uhnízdí v obličeji, než se znovu usměje. „Jo, Madi. Považuj je za vyhozené.“

„Fakt?“ Povytáhnu obočí.

„Jo.“ Přikývne a já jí to málem uvěřím. Pak jen tak mimochodem dodá: „Hned potom, co z nich vytáhnu pár tisíc dolarů.“

Zasměju se, zavrtím hlavou a znovu pustím muziku. Co budeme sakra dělat?

„Tak fajn,“ ozve se Tatum a prohrábne si rukou vlasy, zatímco jede dál, i když zatím nevíme kam. „Takže se musíme co nejrychleji vrátit do tvého domu a pobrat všechno, co bychom mohly potřebovat.“

„Jako co?“ zeptám se, zděšená, že se musíme vrátit domů. „Ne, Tate, nechci se tam vracet.“

Pohlédne na mě. „No, tak co uděláme, Madi? Moc možností nemáme a potřebujeme pasy a takový věci!“

„Fajn,“ zašeptám, opřu se do sedadla a snažím se najít řešení. „Dobrá, teď trochu střílím naslepo, ale slibuju, že jestli tohle nevyjde, vtrhneme ke mně domů a pobereme, co bude třeba.“

Tatum se uklidní. „Tak kam jedeme?“

Polknu. „K Akademii Riverside. Do knihovny.“

Tatum zastaví před školou a otočí se v sedadle ke mně. „Jsi si tímhle jistá?“

„Hm.“ Snažím se najít správné slovo, ale je to marné. „Ne.“ Zatlačím do dveří a vystoupím z auta zároveň s Tatum.

„No, tak to mám štěstí, že mám na nohou běžecký boty.“ Obejde auto a zastaví se vedle mě.

Podívám se na její nohy. „Tohle nejsou běžecký boty, Tatum.“

Zamířím ke škole s Tatum v patách. Plížíme se podél dívčích učeben, shýbáme se pod okny, aby nás lidi neviděli, a procházíme kolem bazénu přímo ke knihovně, která je zastrčená za tělocvičnou. Když dojdeme ke studentskému vchodu, projedu svou školní kartu malou krabičkou. Zasvítí zelená kontrolka a zapípá. Otevřu dveře a vejdeme dovnitř. Je tu docela ticho, jen tu a tam zahlédneme nějakého studenta, ale nikoho, kdo by si všiml mě nebo Tatum. Dveře se za námi zabouchnou a prolomí ten druh ticha, které člověk zná jen z knihoven.

Slečna Wintersová zvedne hlavu – vytrhly jsme ji ze čtení knihy, do které byla ponořená. Když mě spatří, vykulí oči, proto se na ni prosebně zadívám. Vstane a posune si brýle po nose výš. Zamíří ke mně a Tatum, bedlivě se však přitom rozhlíží. Očividně je trochu paranoidní.

„Děvčata, jak vám můžu pomoct?“ Falešně se na nás usměje.

„Vím to,“ vydechnu, víc ze sebe nedokážu dostat. Všechny ty chvíle, kdy jsem se chtěla zeptat: O co tady sakra jde? nahradila jen tato dvě obyčejná slova.

Slečna Wintersová okamžik mlčí, naklání hlavu a pohledem sklouzne za moje rameno, než se zadívá zpátky na mě. „Víte to?“

Pohlédnu jí do očí a narovnám ramena. „Vím to.“

Vzápětí popadne mě i Tatum za paže a postrkává nás ke vchodu, kterým jsme právě přišly. Zatlačí do dveří a vystrčí nás ven do pozdně odpoledního slunce. Pak dveře za sebou zavře.

Vydechne, položí si ruku na čelo a mírně si ho promne, skoro jako by meditovala. „Krucinál.“ Protáhne si krk, zavře oči a pak vydechne. „Víte, že jste Stříbrná labuť?“

„Stříbrná cože?“ zeptá se Tatum drze a podívá se na mě s pozdviženým obočím.

„Jo,“ zasyčím. „Jenže netuším, co to sakra znamená, jak o tom víte, ani proč mi všichni lhali.“

„Nemůžu…“ Slečna Wintersová zavrtí hlavou. „Omlouvám se, Madison, ale nemůžu se do toho zaplést. Je to příliš nebezpečné.“

„Dobře. Můžete mi teda aspoň pomoct odsud zmizet?“

Slečna Wintersová ke mně prudce otočí hlavu. „Nemůžete utéct před králi, Madison. Zabijí vás.“ Větu dokončí šeptem.

„Zabijí mě tak či tak. Jestli jsem teda tu knihu pochopila správně.“

„Kde je ta kniha?“ zajímá se slečna Wintersová a nervózně se rozhlíží kolem.

„V mojí tašce. Pomůžete mi, nebo ne?“

Chvíli mlčí, hledí mi do očí, potom vytáhne telefon. „Hele, znám jednoho chlápka. Řekněte mu, že vás posílá Tulačka.“

„Tulačka?“ zopakuju, zatímco roluje v mobilu.

Vzhlédne ke mně. „Ano, Tulačka.“ Zarazí se a spustí ruce.

„Co je?“

„Jenom… Poslouchejte, musíte to udělat správně, jestli to chcete provést. Sežeňte všechny dokumenty, které od vás bude potřebovat, ale vyberte si všechnu hotovost, co teď můžete. Benny není laciný. Jestli poletíte mezinárodním letem, nesmíte převážet víc než deset tisíc v hotovosti, takže si vyberte desítku plus dalších osm na všechno, co budete potřebovat od Bennyho.“ Odmlčí se, nadiktuje mi jeho číslo a já si ho rychle zapíšu do telefonu. „Bude chtít čtyři tisíce od každé z vás.“ Zadívá se na mě. „Utečte, Madi. Utečte a nikdy se nevracejte, protože bez ohledu na to, co k vám Bishop cítí…“ Pohlédne mi do očí. „Nic to neznamená. Neznamenalo to nic ani v případě Khales.“

„Co tím myslíte? Co víte o Khales?“

Výraz jí ztvrdne. „Vím, že jí vstřelil kulku mezi oči.“

2. kapitola

Běžíme zpátky k autu a vklouzneme dovnitř. Tatum nastartuje a vyrazíme k bance.

„Co to má znamenat? Bishop někoho zabil?“ Tatum třeští oči a střídavě se dívá na mě a na silnici.

„Nemyslím, že to byla první osoba, kterou kdy zabil,“ zamumlám a pohlédnu z okna.

„Ještě jsi mi neřekla, cos viděla v tom sklepě, Madi.“

Chci jí to říct, jenže nějaká podivná část mě nechce, aby věděla něco, co by mohlo být použito proti Bishopovi. Hloupá huso, vynadám si. I tak ale bude pro Tatum bezpečnější, když o tom vědět nebude.

„Opravdu o tom nechci mluvit, Tate.“

Usměje se a poplácá mě po ruce. „Vypadneme odsud, k čertu.“ Zastaví u chodníku a obě vyskočíme ven.

Zabouchnu dveře. „Skoč do své banky a já zajdu do svojí. Každá u sebe můžeme mít deset táců. S tím bysme to měly zvládnout.“

Tatum přikývne, něco jí však přeletí přes oči a já se zarazím. „Není ti nic?“

„Opravdu to uděláme?“ zeptá se rychle.

„Ty ještě můžeš vycouvat. Nechci tě zatáhnout do svých problémů.“

„Ne.“ Zavrtí hlavou. „Pojedu s tebou. Nic mě tu nedrží.“

Smutně se usměju. „Dobře, jsme teda domluvené. Setkáme se znovu tady za deset minut.“

Tatum přikývne a pak spěchá k bance, zatímco já překročím rušnou ulici, abych se dostala k té své. Se skloněnou hlavou zatlačím do dveří a do někoho narazím.

„Omlouvám se,“ zamumlám a obejdu ho.

„Madison?“

Vzhlédnu. Zírá na mě Ridge. „Ach, ahoj,“ zašeptám a zadívám se přes jeho rameno. Nechci se tu zdržet moc dlouho – musím to vyřídit co nejrychleji, bez zastavování.

„Hele, chtěl jsem tě najít. Neozvala se ti Tillie?“ zeptá se a nakloní hlavu. Podívám se teď na něj pořádně a všimnu si unavených červených očí a rozcuchaných vlasů.

„Ne, ne od té doby, co jsme se vrátili z té chaty. Proč? Je všechno v pořádku?“ Teď, když se o tom zmínil, mi připadá zvláštní, že jsem si nevšimla, že mě Tillie nekontaktovala. Jsem tak ponořená ve svém marastu, že jsem se nad tím ani nezamyslela.

Zavrtí hlavou. „Ne, nikomu se neozvala.“

„Zavolám jí. Jsem si jistá, že je v pohodě.“ Mohla by být kdekoli, ovšem na druhou stranu by opravdu mohla být v pořádku. Podle toho, co mi řekla o svém otci, mě ani nepřekvapuje, že se nevrátila domů.

„Dobře.“ Vytáhne svůj mobil. „Můžu ti nadiktovat svý číslo, abys mi mohla zavolat, až se ti ozve? Prosím, jen si chci být jistej, že je v pohodě.“

Přikývnu a pomalu ustupuju dovnitř k pokladní přepážce. Opravdu musím jít. „Jasně.“ Nadiktuje mi číslo a já si ho ukládám do telefonu… Můj mobil! Sakra! „Vlastně,“ začnu, snažím se přitom o uvolněný tón, „mohl bys mi ho radši napsat?“

Zadívá se na mě, pak ale kývne, vytáhne pero, chytí mě za ruku a napíše mi číslo na ni.

„Díky, zavolám ti.“ Ustoupím od něj a jdu dál do banky. Je tu fronta, zatraceně. Samozřejmě že tu musí být fronta.

Z banky vyjdu o patnáct minut později. Odhodím svou platební kartu do nejbližšího koše a vydám se k autu.

Když otevřu dveře na straně spolujezdce, Tatum už se na mě usmívá. „Jsem z toho všeho úplně vzrušená.“

„Tak to jsi jediná,“ zamumlám a zvednu mobil. „Jeď.“ Otevřu přihrádku, vytáhnu pero a papír a zapíšu si Ridgeovo číslo. Z ruky ho pak smažu. „Zavolám teď Bennymu.“

Tatum přikývne a jede dál.

Telefon zvoní, než se ozve hluboký hlas. „Kdo vás poslal?“

„Hm… hm…“ Zmateně se rozhlédnu. Podivný způsob, jak se ozvat do telefonu. „Tulačka?“ Bože, cítím se směšně, když to jméno říkám nahlas.

Odmlka.

Ticho.

„Na rohu posledního úseku silnice číslo čtyři.“

„Hm, dobře.“

Muž zavěsí. Pohlédnu na mobil a potom na Tatum.

„Co říkal?“ zeptá se a mrkne ze silnice na mě a zase zpátky.

„Musíme jet na roh posledního úseku silnice čtyři.“

Tate přikývne. „Vím, kde to je.“

„Dej mi svůj mobil.“ Natáhnu k ní ruku. „Potřebuješ z něj některá telefonní čísla?“

Chvíli mlčí, a než narovná ramena, oči se jí mírně zalesknou. „Ne. Nikdo si ani nevšimne, že jsem pryč.“

Smutně se na ni usměju, než stáhnu okýnko a mobil vyhodím. Prohledám svoje kontakty, abych si zapsala pár čísel, která by se mi mohla hodit. Zatímco roluju, prst se mi zastaví nad Bishopovým jménem a srdce mi trochu poklesne.

Do hajzlu s ním.

Nejenom že zabil Ally, očividně připravil o život i Khales. Přejedu jeho jméno a hledám dál, dokud se nedostanu k číslu na tátu. Srdce mi poklesne ještě níž, ale roluju dál.

Nate.

Zavřu oči a sevřu mobil. Rozčarovaně? Nešťastně? Nebo cítím obojí? Se zavřenýma očima znovu stáhnu okýnko a telefon vyhodím. „Taky nikoho nepotřebuju.“

Zajedeme k okraji skoro opuštěné křižovatky. Všimnu si, že je prázdná. Připozdívá se, odpolední slunce vrhá stíny skrz dlouhé větve stromů, které rostou okolo slepé ulice.

„Nikdo tu není. Je tady klid.“

„Až moc velkej klid,“ dodám.

Zastavíme, já vystoupím z auta a zabouchnu dveře.

Tatum stáhne okénko na mé straně. „Madi! Krucinál, můžeš si už přestat hrát na drsňačku? Nechci teď hned umřít. Nebo spíš nikdy.“

Obrátím oči v sloup. „Číslo na toho chlápka nám dala slečna Wintersová. Nepodrazila by nás.“

„Máte ve slečnu Wintersovou přehnanou důvěru,“ ozve se hlas. Rychle se otočím, když ze stínů směrem ke mně vyjde starší muž. Má na sobě roztrhané džíny a mikinu s kapucí. Musí mu být něco přes čtyřicet.

„No, nic víc nemám.“

Chápavě přikývne. Na první pohled neslyším znít varovné zvony. „Spojil jsem se s Tulačkou. Mám pro vás už všechny ty papíry připravený.“

„To bylo rychlý.“

„Máme je k dispozici na zavolání. Proto si účtuju tolik.“

Pokrčím ramenem, podrobnosti mě nezajímají. „Chci je vidět.“

Chlápek mi podá dvě konopné obálky. Na jedné je napsáno Amira, na druhé Atalia. Stejná příjmení. „Jsme sestry?“ Vzhlédnu k Bennymu. „Amira a Atalia Maddoxovy? Nemohl jste vymyslet něco jednoduchýho?“

Benny na mě s kamennou tváří pohlédne. „Dejte mi prachy.“

Vylovím tlustou obálku a podám mu ji. Vytáhne z ní bankovky a prolistuje je. „Doufám, že je to všechno?“

„Samozřejmě. Víte, že na nás je spoleh.“

Mlčí a okamžik na nás zírá, než se zdá s mou odpovědí spokojený. „K tomuhle nedošlo. Mějte se hezky, Amiro.“

Já jsem Amira? No ovšem. Hloupé nóbl jméno. Vůbec se ke mně nehodí.

Vrátím se k autu, otevřu dveře a podám Tatum obálku s jejím novým jménem. „Tady to máš, Atalie.“

Zasměje se, pak jí úsměv opadne. „Vážně?“

„Vážně.“

„Zatraceně. Tak se do toho pustíme.“ Zařadí jedničku a zamíříme k nejbližšímu letišti.

Zanedlouho už parkujeme v garáži. Obě vystoupíme z auta a vydáme se k budově. Já se svou sportovní taškou, ona s malým batohem.

„Kam poletíme?“ zeptá se Tatum a zadívá se na mě.

Přimhouřím oči na odletovou tabuli. Usměju se a loktem do ní šťouchnu. „Jak dlouho trvá vyřízení víz?“

3. kapitola

Získat víza bylo docela snadné. V zadní části letiště je stánek, a protože země, kam poletíme, má se Spojenými státy uzavřenou smlouvu, jenom jsme rychle vyplnily on-line formulář a bylo to.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zašeptá Tatum. „Poletíme na Nový Zéland? Nemohla jsi vybrat nějakou jinou zemi, já nevím, třeba… Dubaj?“

Otočím se k ní. „A kde myslíš, že nás budou hledat jako první?“

Povzdychne si. „Asi máš pravdu.“

„A navíc,“ dodám, „jsem o Novém Zélandu nikdy neslyšela. A pochybuju, že Bishop jo. A taky…,“ zadívám se na tu nevděčnici, „jsme mohly vybírat mezi tímhle nebo nějakým malým městem v Indonésii nebo Thajsku.“

„V Thajsku bych si mohla levně pořídit nová prsa.“

Protočím panenky. Hlas z reproduktoru ohlásí číslo našeho letu. S bušícím srdcem se zadívám na Tatum. „Připravená?“

Pohlédne na mě a chytí mě za ruku. „Jo… jo… jsem.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

VĚNOVÁNÍ

SEZNAM PÍSNÍ

PROLOG

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola