David Foenkinos

Naše rozchody

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Éditions Gallimard 2008, 2012

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2013

Translation © Marta Činovská 2013

ISBN 978-80-556-0856-3

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Alainovi

Prvá časť

1

Mám pocit, že smrť na mňa neustále striehne jedným okom. Každému z mojich skutkov je súdené, aby ho skúmala akási nadprirodzená sila, sila, ktorá určuje moju budúcnosť tápajúceho muža. Už od môjho najútlejšieho detstva je tomu tak. Žijem a neprestajne myslím na to, že jedného dňa umriem. Čerpám z toho mnoho pozitívneho, najmä to, že si vychutnávam každú prežitú chvíľu: som schopný aj v tých najmizernejších zážitkoch nachádzať niečo sympatické. Napríklad, spotený v tlačenici v metre si poviem: „Aké šťastie, že som nažive.“ A tak je to aj s mojimi citovými vzťahmi. Milujem a tŕpnem, aby som s tlčúcim srdcom nič nepokazil. Keď sa prebudím vedľa ženy, obdivujem jej ucho a pokúšam sa uchovať si v duchu výnimočnosť tej chvíle. Viem, že jedného dňa budem nehybne ležať tvárou v tvár smrti a zostanú mi už len spomienky na zmyselnosť.

2

Na svete sú tri miliardy žien. Mám teda právo pýtať sa samého seba: Prečo práve Alice? Najmä vtedy, keď sa hádame. Prečo ona, keď je toľko Číňaniek a Rusiek? Prečo vstúpila do môjho života, vzrušuje ma a privádza do zúfalstva práve ona? Vravím si, že s Austrálčankou by som bol istotne veľmi šťastný. Bezpečne existujú nežné a milujúce Austrálčanky (ideálna by bola Austrálčanka narodená vo Švajčiarsku). Malo by to ale isté nevýhody: už len predstava, že strávim celý deň v lietadle, aby som navštívil svokrovcov, je hrozná. Nenávidím lietadlo; zniesol by som ho, len keby na oblohe natiahli koľajnice. Napokon, myslím, že som šťastný.

„Alice, mohol som natrafiť aj na oveľa horšie dievča ako ty.“

„Ideš mi na nervy, Fritz[*]! Vážne mi ideš na nervy.“

„Tak teda dobrú noc.“

Spomínam si na tento rozhovor. Aj na to, ako som ležal vedľa Alice. V tichu onej noci sme sa cítili takí šťastní. Mali sme vtedy sotva dvadsať. Ja som sa pokúšal športovať, aby som mal svalnatý hrudník, a tiež prečítať kompletného Schopenhauera, aby som mal jasnú predstavu o zatrpknutosti. Podľa mienky viacerých lichotníkov mi táto zmes aktivít dodávala istú eleganciu. Jedinou prekážkou, aby som sa prípadne stal hrdinom, bola moja nespavosť. Spasiť ľudstvo sa nedá, ak sa aspoň osem hodín nevyspíte. Všetci hrdinovia spia dobre, hoci len jedným okom. Sú pánmi noci, kým ja počítam všetky ovečky sveta; a žiadna mi zatiaľ nepreskočila ponad hlavu. Keby sa aspoň jednej skok nevydaril, zavalený huňatou kožušinkou by som istotne okamžite zaspal. Rokmi som sa toto trápenie naučil trpezlivo znášať. Keď sa v noci zobudím, celé hodiny čítam. Slová sú až do svitania mojím útočiskom a na prahu ospanlivosti sa mi písmená niekedy zmiešajú so snami.

Alice sa vždy obliekala prirýchlo. Neustále som ju prosil, aby mi umožnila aspoň chvíľu obdivovať jej nohavičky.

„Prídem neskoro!“ kričala.

Ženám by mali zakázať, aby kričali. Aspoň ráno, keď sa ešte zmietam túžbou po erotickom sne. Pomyslel som si, že by som mal budík nastaviť na včaššie. S radosťou by som okradol spánok o niekoľko minút nevyhnutných na to, aby som mohol obdivovať stehná mojej snúbenice. Nechávala ma v posteli samého a ja som bol šťastný, keď som ako dôkaz, že tu bola, našiel zopár jej vlasov. Jedného dňa som čosi poznamenal o stopách, čo zanechala. Odvetila mi:

„Bola by som asi zlá milenka.“

To je presne odpoveď, pri ktorej sa mi rozbúši srdce, a viete prečo? Podľa logiky lásky sme jeden pre druhého géniom (Albertom Einsteinom). Alice vyslovuje aj iné vety, ktoré považujem za úžasné, kým pre zvyšok mužov sú bezcenné:

„Je mi zima, ale radšej budem spať nahá.“

„Mohli by sme niekedy zájsť do kina.“

„V chladničke by mal vždy byť syr.“

„Pripomína mi to sen, ktorý sa mi prisnil, ale už si naň nespomínam.“

„Predsa len by som mala ísť v nedeľu na omšu.“

„Je mi ľúto, čo som spravila. Máš ma ešte rád?“

„Woody Allen robí aj filmy, ktoré nie sú vôbec smiešne.“

A tak podobne. Ak vám tie vety nič nehovoria, to preto, že nie ste do Alice zaľúbení.

Odišla a ja som sa tiež obliekol. Keď za sebou zatvorila dvere, znamenalo to, že deň sa môže začať. Bol som študent a toľko som sa rozhodoval o smere štúdia, až napokon som navštevoval prednášky takých rozdielnych odborov ako dejiny umenia a molekulárna fyzika. Chcel som spoznať čo najviac Robertov: Musila, Schumanna, Bressona či Zimmermanna. Blízkych som nechával v domnienke, že moje zdanlivé blúdenie je ovocím vycibrenej profesionálnej stratégie. Stratégie, ktorú odhalím, až keď bude na to vhodný čas. Jedna z mojich životných metód bola presviedčať ostatných, že sa správam racionálne. Bola to vari moja chyba, že ma všetko zaujímalo? Prečo sa máme neustále rozhodovať? Život bol ustavičný sled obmedzení. Byť verný, byť ľavičiar, obedovať presne o trinástej. Ja som však chcel milenku, ktorá volí pravičiarov a ktorú pozvem na obed o pätnástej hodine.

A pravdepodobne to ma upútalo na Alice. Na prvý pohľad som vedel, že náš vzťah sa nebude uberať vychodenými cestičkami. Vlastne nie. Nebol to prvý pocit. Celkom na začiatku bolo gesto. Pripomenulo mi román Milana Kunderu Nesmrteľnosť, knihu, ktorej hrdinka sa zrodí z gesta. Alice by sa pokojne mohla nachádzať v románe slávneho českého spisovateľa, ona však radšej bola v mojom živote. Raz v sobotu večer nás pozvali na večierok. Okolnosti neboli nijako výnimočné, čo je často ten najlepší spôsob, aby sa čosi výnimočné pritrafilo. Ocitli sme sa tam vlastne náhodou ako priatelia našich priateľov a táto nádherná reťaz priateľstva nás doviedla až k tomu, že sme stretli lásku. Skutočnú lásku, podotýkam, jednu z tých, čo vás vynesie do kategórie smiešnych bytostí.

Boli asi tri hodiny ráno. Presne si pamätám detaily nášho stretnutia, hoci, priznávam, vnímanie času nie je moja silná stránka. A v istej chvíli čas prestáva existovať. Tlačili sme sa v kuchyni a hľadali ešte nejaký alkohol. V takých momentoch sa vždy nájde humorista, ktorý sa chopí príležitosti a prekričí ostatných. Nech je človek kdekoľvek, nevyhne sa hierarchizácii. Okolo rozprávača sa vytvorila veselá skupinka, čo ho povzbudzovalo v tom, že je úžasný. V tomto kruhu veselia sme sa Alice a ja stretli. Stáli sme oproti sebe. Smiech sa niesol ponad naše hlavy v dymovej clone. Samé hihihi, hahaha. Tvár Alice bola celkom blízko mojej, keď spravila to nečakané gesto. Pomaly zdvihla ruku, pošúchala si nos a potom ľavé ucho. Urobila to úchytkom, akoby ukradomky. Pohyb jej prstov sa nedá presne opísať, ale obe pohladenia za sebou vytvorili veľmi intenzívne gesto. A vzápätí sa na mňa pozrela. Zdala sa byť v pomykove a usmiala sa. Jej úsmev nepatril smejúcemu sa hlúčiku. Patril mne. Ja som ho okamžite opätoval a vytvorili sme tak kruh, v ktorom sme boli len my dvaja. Náš kruh úsmevu, intímny disent.

Keď žartovanie skončilo, diváci sa rozišli. Po toľkom smiechu ovzdušie zosmutnelo.

Konečne sme boli sami.

„Veľmi sa mi páčilo gesto, čo si práve spravila,“ povedal som.

„Áno, aké gesto?“ spýtala sa trochu unaveným a chrapľavým hlasom, iste kvôli tabaku a alkoholu.

„Ako si si rýchlo pošúchala nos a potom aj ucho. Dotkla si sa tých dvoch častí tváre, akoby to bol tajný kód.“

„Veľa si vypil?“

„Nie, som triezvy. Také gesto možno spozorovať len za triezva.“

„Nespomínam si.“

„Počkaj, ukážem ti ho.“

To bola príležitosť vziať ju za ruku. Nechala sa viesť. Prstami sa opäť dotkla svojej tváre. Vzápätí som pochopil, že to je len úbohá napodobenina. V onom geste bola na končekoch prstov krása pominuteľného. To sa nedá zopakovať. Alica sa mnohokrát márne pokúšala napodobniť ten jedinečný okamih. Vedela, že práve týmto gestom si ma získala. A ja som vedel, že svojím obdivom k tomu gestu som si ja získal ju.

„Ako sa volá autor toho gesta?“ opýtal som sa.

„Alice.“

„Alice... Alice znie dobre. Krátko, ale dobre.

„Myslíš si, že je krátke?“

„Nie, ujde. Dôležité je, aby vlasy neboli krátke.“

„Vždy si takýto?“

„Máš času, koľko len chceš, aby si sa presvedčila, aký som.“

„A ty sa ako voláš?“

...

Neviem, prečo mi trvalo dosť dlho, kým som odpovedal. V tej chvíli som si neželal volať sa Fritz. Najmä však som asi nemal chuť nahradiť seba písmenami, nechcel som nič z toho, čo sme prežívali, definovať, chcel som nám dať možnosť zostať dvoma neznámymi. Už nikdy nebudeme môcť cúvnuť späť do priestoru, v ktorom sme sa nepoznali. Bol to posledný moment nášho anonymného vzťahu, raz, dva, tri...

„Volám sa Fritz.“

Moje meno vôbec nekomentovala. Práve preto nebolo vylúčené, že sa s ňou jedného dňa ožením[**], a navyše: kúpime si spolu psa.

3

Alice je dievča z dobrej rodiny. Musím hneď priznať, že táto skutočnosť ma trošku vzrušuje. Má všetky fyzické danosti maznáčika. Hladké vlasy, občas zviazané do chvosta, a spôsob, akým vyslovuje „áno“ je silne katolícky. Bol som hotový z jej strojenosti a v spôsobe jej života som nachádzal kopu vecí, ktoré mne chýbali. Musím povedať, že som bol vychovaný (trochu silné slovo, ak sa vôbec dá hovoriť o výchove) rodičmi generácie, ktorá zažila máj roku šesťdesiatosem. Neviete si ani predstaviť, aké traumatizujúce je pre dieťa tráviť prázdniny v Indii. A to je len detail. Málo sa vídame, žijú kdesi v horách so spoločenstvom zelených pod vedením fúzatého José Bového. Prípadne cestujú na opačný koniec sveta pomáhať chudobným. Sú na každej manifestácii boja za iný svet. Občas som mal pocit, že som pre nich menej dôležitý ako zrnko brazílskej ryže predané pod značkou fairtrade za primeranú cenu. Pre mňa to síce nebolo primerané, ale prispôsobil som sa ich hodnotám a ich nedostatkami som sa priveľmi nezaoberal. Pravdupovediac, nedostatkom lásky som netrpel; len som sa o ňu musel deliť so všetkými trpiacimi na celej planéte. Bolo nás v srdci mojich rodičov toľko, že som mal vždy pocit, že mi venujú len časť svojej lásky.

Syn hipisákov a dcéra malomeštiakov: aké klišé. Darmo, všetci sme tak trochu klišé. Výchova je vo väčšine prípadov len každodenný tréning, ktorý vyústil do snahy nebyť ako naši rodičia. Alice sa tiež celkom nestotožňuje so svetom svojej rodiny. Rešpektuje ho však a usiluje sa neporušiť nijaké pravidlo. Nedeľné návštevy predstavujú nemenný rituál sviatočného dňa. Stráži si však slobodu svojho súkromia a relatívne úspešne sa pokúša nepoddávať sa priveľmi rodinnému diktátu. Inak povedané, pokojne si zapáli brčko, počúva alternatívny rock, číta markíza de Sade a hlavne, miluje mňa. Áno, presvedčenie, že ma miluje, je istotne nevedomou rebéliou. Viem veľmi dobre, že nespĺňam predstavu ideálneho zaťa. Ale s rodičmi by som sa aj tak rád stretol. Napočúval som sa síce dosť o ich skostnatenosti, pre mňa však boli vzorom stability. Každodenný zabehaný život podľa pravidiel mi veľmi chýbal. Keď šla Alice v nedeľu navštíviť rodičov, pýtal som sa:

„Kedy ma predstavíš?“

„Čoskoro.“

„Vyzerá to, ako by si sa za mňa hanbila. Aspoň si im o mne už povedala?“

„Hej... vlastne len niečo...“

„Čo niečo?“

„No, raz som ťa spomenula... tvoje rozličné štúdia...“

„A čo oni?“

„V otcových očiach som zbadala, že ho to veľmi nepotešilo. A tak som radšej povedala, že si len kamarát. Dobrý kamarát.“

„Dobrý kamarát?“

„Fritz! Mohol by si to pochopiť!“

„Aha, ak som to dobre pochopil, musím mať aspoň školu pre vyšších štátnych úradníkov, aby si ma mohla predstaviť svojim rodičom.“

„Nie, nie... ale... bude lepšie, ak ich spoznáš neskôr... keď budeš mať poriadnu prácu.“

Pobúrilo ma, že sa za mňa hanbí. Samozrejme, moje rozhorčenie nebolo úprimné, lebo som jej správanie chápal. No mohli mi dať aspoň šancu. Hoci som bol chlapec rozptýlený, ale spoľahlivý. To mohla Alice svojmu otcovi zdôrazniť, ona však začala zmienkou o mojich štúdiách. A tak, aby som sa s nimi zoznámil, musel som mať zamestnanie. Našťastie sa mi čoskoro podarilo nájsť miesto, ktoré dokonale zodpovedalo šírke mojich vedomostí. Budem mať plat i stravné lístky a stanem sa súčasťou sveta dospelých.

4

V mladosti som sa športu dostatočne nevenoval, a tak som len ťažko zvládal chvíľkové nápory na moje srdce. Neustále zmeny šťastia a nešťastia vedia poriadne unaviť. S Alice som ustavične na striedačku prežíval chvíle eufórie, keď by som s ňou rád strávil víkend na Mesiaci, a chvíle medzihviezdnych búrok, keď by som ju najradšej zakopal do stredu Zeme. Myslím, že ona pociťovala presne to isté. Zvyčajne nežná a prítulná dokázala sa nečakane zmeniť na vreštiacu bytosť, vydávajúcu pre moje zaľúbené uši neznesiteľné tóny. Lomcoval nami valčík zvukov. Chvíľami som si myslel, že od lásky možno aj ohluchnúť.

Raz večer som sa jej opýtal, prečo sa tak tvári. Áno, tvárila sa akosi zvláštne, ako niekto, kto si zabudol dáždnik. Nič ju nerozčúlilo viac ako moje otázky týkajúce sa jej nálady.

„Prestaň ma vypočúvať! Prestaň všetko analyzovať! Už toho mám dosť!“

Ja som sa však nedokázal zdržať a vyhŕkol som:

„Prečo sa tak rozčuľuješ?“

Jasné, takúto vetu neslobodno vysloviť. Nikdy nesmiete od ženy žiadať, aby vám rozumne vysvetlila dôvod svojho správania. Hneď vybehla, aby sa nadýchala vzduchu. Často uvažujem nad výrazom „idem na vzduch“. Znamená to, že musí ísť inam, aby sa ho nadýchala. Doslovný preklad: tam kde som, sa dusím.

Kazili sme si chvíle šťastia, celé dni sme sa správali detinsky, vraveli sme si, že sa už nemilujeme, a napriek tomu sme zostávali spolu, fyzicky neschopní uniknúť z uzavretého sveta nášho príbehu.

„Ako sa len mohlo stať, že sme klesli tak hlboko?“ opýtal som sa jej jedného dňa unavený z lásky k nej.

„Na vine je náš anjel strážny. V ten večer priveľa pil. Ženou tvojho života mala byť vlastne tá, čo stála vedľa mňa. Spomínaš si na ňu?“

„Fakt, bola celkom pekná...“

„Ako stvorená pre teba. Sladká a nudná. Tá by ti na všetko prikývla. Som si istá, že to bola tá pravá. Anjel trafil niekoľko milimetrov vedľa. Všetky naše hádky sú preto. Smiešna náhoda zablúdenej strely z luku.“

Pomyslel som si: Nabudúce, keď sa zamilujem, zapíšem si aj číslo dievčaťa vedľa (jeden nikdy nevie: možno je mojím osudom stretať len ženy, ktoré sa nachádzajú vedľa žien môjho života). Vybavili sme si náš prvý večer. Spomienky sú vždy útočiskom. Naklonila si ku mne hlávku, bola mojou rozbitou hračkou, nekonečnom na dosah mojich úst. Ktovie prečo sme sa tak vydráždili, možno len pre detský rozmar z uzmierovania. Vznášať sa chvíľu nad nežnosťou je adrenalín smiešneho. A tak som zašepkal:

„Teším sa na našu starobu, keď budeme žiť ako vo Švajčiarsku, pokojne a bez hádok.“

„Áno, láska moja.“

„Zostaneme na jednom mieste. Nebudeme sa viac hádať. A umelé zuby si na noc odložíme do jedného pohára. Naše zuby budú spolu šťastné.“

Predstavoval som si život našich zubov. Raz sme si ich porovnávali (každému podľa jeho gusta) a ukázalo sa, že máme veľa spoločných bodov. Napríklad rovnakú medzierku na treťom zube hore vľavo. Možno aj zub má svoje tajomstvo. Možno nás k našej láske vedú práve zuby. A zubári sú tí, čo bez úspechu hľadajú spriaznenú dušu.

Nespomenul som ešte jednu črtu mojej osobnosti: neznášam konflikty. Sloganom mojej neurózy je obrusovanie hrán. Mierumilovnosť je zaiste mojím jediným konkrétnym dedičstvom. Občas sa nám nepodarí uzmieriť a hádka sa vyostrí. Raz večer Alice tresla dverami, už som zabudol prečo, a ja namiesto toho, aby som ju nechal tak, rozbehol som sa za ňou. Bežal som nocou, až som ju dostihol. Vzpierala sa: bola to naša choreografia lásky. Zalieval ju pot a ja som trúchlil za jej nežnosťou ako za vzdialeným šťastím detstva. Nerozumel som ničomu, čo mi vravela. Gestikulovala, bola strašne nešťastná a ja som bol ten najhorší muž na svete. Pokúšal som sa jej povedať, že ju milujem, že som ju miloval od prvej chvíle, ale slová boli zbytočné. Búšila do mňa a ja do nej. Na chvíľu sme prestali, neuvedomujúc si, že sme pred terasou kaviarne, ktorá bola ešte otvorená. Desiatka hostí sa dívala na toto pouličné predstavenie a my sme im poskytli čosi na spôsob play off.

Usúdil som, že bude lepšie skončiť s tým. Cítil som sa strašne nešťastný. Bola to skutočná hádka, jedna z najprudších, akú sme zažili. Na druhý deň ráno som sa zobudil schvátený panikou. Alice neležala vedľa mňa. A ja som vedel, že neurobí ani prvý krok. Bolo v nej priveľa pýchy. Pokojne mohla byť na prednáškach. Zatiaľ čo mňa naše hádky ničili, ona si na ne občas ani nespomínala. „To som fakt povedala?“ opýtala sa ma a ja som nedokázal rozlíšiť, či sa zo mňa nehanebne vysmieva, alebo jej skutočne vynecháva pamäť. Myslím si však, že kým ona hocičo brala na ľahkú váhu, ja som bol prototyp chlapca, čo si donekonečna všetky situácie premieta v hlave. Čo som mal robiť? Bál som sa, že bez nej ochoriem. Aká hlúposť. Občas som si dokonca myslel, že ona ma ochráni pred epidémiami a pred nákazou.

Šiel som ju čakať pred fakultu. Alice študovala nemčinu. Čoskoro z nej bude profesorka. Pre mňa to bol absolútne tajomný, priam erotický jazyk. Hitler ho svojím brechotom zavraždil. Často, keď sme sa milovali, prosil som ju, aby zašepkala zopár slov po nemecky. Nič ma nevzrušovalo väčšmi. Kým som ju čakal, spomenul som si na náš plán vybrať sa do Berlína (nikdy tam nepocestujeme), túžil som prechádzať sa po Námestí Savigny, držiac ju za ľavé rameno. Alice ten jazyk milovala natoľko, že ho chcela aj vyučovať, a ja som po čase pochopil, že meno Fritz mi pri tom nahrávalo. Aké šťastie! Po toľkých rokoch, keď ma moje meno vháňalo do smiešnych situácií, mi konečne bolo aj na úžitok.

Včerajšia hádka bola hlúposť. Dúfal som, že po prvom pohľade na všetko zabudneme. Na krk som si zavesil tabuľku s nápisom:

„Ideš mi na nervy.“

Alice vyšla von. Díval som sa, ako sa ku mne blíži a usiluje sa rozlúštiť ten nápis. Široko sa na mňa usmiala a zrýchlila krok, aby ma objala. Potom zašepkala: „Aj ty mi ideš na nervy.“

Bola to láska.

5

Mesiace sa míňali a zrazu bolo leto. Alice ako každý rok odchádzala do rodinného domu v Bretónsku. Ja som nebol pozvaný. Nemienil som ďalej vrážať do hranice, ktorú postavila medzi svojich blízkych a mňa; mal som v pláne niečo iné. Bolo načase myslieť na moju profesionálnu budúcnosť. Rozposlal som množstvo listov, aby som získal stáž. Podnikol som kroky v oblastiach, ktoré sa diametrálne líšili, a čakal som na výsledok ako pri ruskej rulete. Môj život bol v rukách osudu a ja som si ho predstavoval ako starostlivú ženu. Nečakane rýchlo sa mi ozvali z Vydavateľstva Larousse. Žena v telefóne sa niekoľko ráz zasmiala, keď spomenula zvláštnosti môjho CV.

„Dobrý deň, mám stretnutie so Céline Delamarovou.“

„Iste, hneď vás ohlásim.“

Dialóg celkom bezvýznamný, no ja som cítil, že práve v tomto okamihu sa deje niečo mimoriadne. Vedel som to vo chvíli, keď som vošiel do vstupnej haly, usmial sa na telefonistku a uviedol dôvod svojej návštevy. Okamžite som mal pocit, že sem patrím. Že som vstúpil do predsiene normálneho života. A že odteraz všetky pozostatky z môjho chaotického detstva, všetko, čo prežívam v súčasnosti, paberkujúc rôznymi štúdiami, už patrí minulosti. Nebol to len prvý pokus získať stáž, ale aj druhá časť môjho života, ktorá práve začínala.

Pohovor prebehol na počudovanie dobre. Riaditeľka personálneho oddelenia Céline Delamarová mala na starosti aj stážistov. Vysvetľovala mi náplň práce a ja som ju zatiaľ pozorne skúmal. V mojich očiach bola typom pracujúcej ženy a veľmi rád by som sa o nej dozvedel viac. Mohla mať asi štyridsať rokov, no nebol som si tým istý. Možno viac, možno menej. Čo ma však pri tomto prvom stretnutí upútalo, bola farba. Céline Delamarová bola červená. Videl som ju v červenej farbe – pery, odlesk vlasov a sveter, ktorý mala oblečený. Bola harmóniou v červenej. A to, musím priznať, na mňa zapôsobilo.

„Ste v poriadku? Cítite sa dobre? Ste celý červený,“ povedala.

„Vy tiež,“ odvetil som mechanicky.

Usmiala sa. Myslím, že celkom nepochopila, čo som tým chcel povedať. Vstala a podala mi pohár vody. Opanoval som sa.

„Ďakujem pekne.“

„Dúfam, že počas vašej stáže nebudete takýto precitlivený.“

„Nie, stalo sa mi to prvý raz.“

„Ste originálny[***].“

„Skutočne? Prečo mi to vravíte?“

„Neviem... kvôli vášmu CV... ešte som nepočula o niekom, kto by sa venoval toľkým štúdiám... pre vás je to veľké plus. Potrebujeme ľudí so širokým záberom vedomostí.“

„Neviem, či tie moje sú široké.“

„Uvidíme. V pondelok môžete nastúpiť.“

„Teším sa.“

Nastala chvíľa trápneho ticha, ktorú som si vysvetľoval nasledovne: obaja by sme radi pokračovali v rozhovore, ale nenachádzali sme nijakú tému. Bolo treba odísť. Práve som chytal kľučku, keď som začul:

„Fritz, ak by ste počas stáže čokoľvek potrebovali, bez váhania príďte za mnou.“

„Ďakujem, madam,“ vypadlo zo mňa.

Hej, vypadlo, a tá madam znela smiešne, ale to smiešne nás spájalo.

Smiešnosť zmätených ľudí.

Oznámil som novinu Alice, ale nevyzerala potešene. Nové stretnutia a zážitky, ktoré ma čakali, považovala za gigantické nástroje na jej vylúčenie. Chcela, aby som bol aktívny, aby som si zorganizoval život, no predsa len sa mi zdalo, že moje pokusy osamostatniť sa znášala zle. Po chvíli však uznala, že bude pre mňa prínosom spoznať fungovanie podniku. Pravdupovediac, jej správanie diktovala žiarlivosť; ona odíde a ja tu zostanem a budem prežívať nové dobrodružstvo. Nemohla mi však nič vyčítať, lebo k moru ma nepozvali. A znova sme sa raz ocitli v situácii ani ryba ani rak (každému podľa jeho gusta) a ja som si uvedomil, aké je pre mňa šťastie, že budem prežívať tie chvíle bez nej. Dlhé mesiace sme žili ako nerozluční milenci spojení ľúbostným ošiaľom a prvé rozlúčenie nám istotne prospeje.

V ten deň, keď odišla do Bretónska, som sa zmietal medzi pocitom úzkosti a eufórie. Pri rozlúčke na stanici moje ľavé oko plakalo, kým pravé sa smialo. Hľadel som za odchádzajúcim vlakom, ktorý mi odnášal bytosť Alice. Bola taká krásna a ja som si predstavoval všetkých tých chlapcov pod zámienkou, že idú na toaletu, budú obdivovať jej nohy. Vravel som si: Možno ju vidím posledný raz. Vlastne, je to pocit, aký mám zakaždým, keď niekoho odprevádzam na stanicu. Rovné koľajnice, ktoré naraz osirejú a my pocítime prázdnotu niečej neprítomnosti.

6

V Larousse si ma čoskoro veľmi cenili. Musím povedať, že som bol na túto stáž ako stvorený. Kontroloval som v slovníku slová a výrazy, ktoré sa každoročne dopĺňali. Celé hodiny som bol pohrúžený do sveta citátov. Pomaličky som vedel definovať celý svet. Keď som kráčal ulicou a zbadal som pouličnú lampu, spomenul som si, že lampa pochádza z latinského lampadarium. Možno to vyzerá smiešne, ale akoby vo mne pôsobila nejaká vnútorná sila. Spoznávanie pôvodu slov robilo zo mňa stabilného chlapa.

V kancelárii som sedel s Paulom, ďalším stážistom. Skoro každý deň sme spolu obedovali, a tak sme čoskoro nemali pred sebou nijaké tajomstvá. Paul bol dlhodobo slobodný. Jeho posledná erotická spomienka siahala určite do čias čierno-bieleho filmu. Zvláštne, nebol vôbec škaredý. A dokonca aj skvelý chalan. Tak prečo? Hlavne je ťažké niekoho stretnúť. Plávali sme v mestskej samote a smutné bolo najmä konštatovanie, že ženy sa nám neponúkajú ani z ľútosti. Paul sa nevzdával a prezradil mi svoju najnovšiu taktiku. Odkedy zakázali na verejných miestach fajčiť, začal fajčiť nasilu. Bol to ideálny spôsob, ako sa s niekým zoznámiť. Mal však chúlostivé pľúca a neznesiteľne sa mu dvíhal žalúdok. Po niekoľkých dňoch sa musel vyrovnať so strašnou existenčnou dilemou: vybrať si medzi rakovinou alebo sexuálnou mizériou. Napokon uprednostnil zdravie. Vybral si dobre, lebo čoskoro stretol úžasnú ženu. A ich stretnutie bolo prinajmenšom originálne.

Kým sme obedovali, s obľubou sme sa cvičili v našej téme:

„Vieš, čo je to sybarizmus?“ opýtal sa ma Paul.

„Nie.“

„Je to rozkošnícky, ľahkomyseľný spôsob života.“

„A ty vieš, čo je to radula?“

„Jazyk.“

„Áno. Rohovitý jazyk, struhák väčšiny mäkkýšov.“

„Naozaj? Tak dobrú chuť.“

Neodvažujem sa predstaviť si, čo si o našich rozhovoroch mysleli pri susednom stole. Vyzerali sme ako dvaja blázni na súťaži o najhlúpejšieho tvora v slovníku. Milovali sme tieto chvíle. Spájala nás skutočná láska k slovám a ich významom. Uľahčovalo nám to vyhnúť sa nevypovedanému.

Veľkým paradoxom onoho leta bolo, že zatiaľ čo ja som definoval svet, môj život vyzeral ako obrovská nedefinovateľná oblasť. To, čo som nazýval „môj život“, bola Alice. V júli sa po jednej dlhšej hádke v telefóne rozhodla zostať v Bretónsku celé leto. Dozvedel som sa, že stretla kamaráta z detstva a trávili spolu príjemné chvíle. Bol to syn rodinných priateľov. Dokonalá spoločenská súhra. Všetko, čo som ja nebol. Myslel som si, že náš vzťah sa skončil a že nemôžeme uniknúť pred tým, čím sme. Istotne mi je súdené stretnúť v nejakej bio reštaurácii fanúšičku Joan Baezovej, ktorá nebude mať ani rovné vlasy.

Desať dní som sa odmietal s ňou rozprávať, hoci jej odkazy boli čoraz väčšmi znepokojené. Jedného dňa som predsa len zdvihol telefón.

„Prečo mi to robíš, Fritz?“

„Zdá sa, že si so svojím fešákom z tretej ľudovej šťastná.“

„Nenávidím ťa. Milujem teba a tvojho správania mám už po krk.“

Alice bola výnimočná: dvoma vetami sa jej podarilo dostať ma do pozície vinníka. Musel som túto jej schopnosť obdivovať. Už si nespomínam, ako sa naša hádka začala. Vedel som len, že sa zmienila o tom chlapcovi a mňa to hrozne naštvalo.

„Vyspala si sa s ním?“

„Ako len môžeš?!“

„Musím to vedieť, Alice.“

„Vedieť, čo? Nemám ti čo povedať. Rozhodla som sa tu zostať, nič viac. Užiť si trochu pokoja.“

„Ty si fakt skutočná sybaritka!“

„Skutočná čo?“

„Zabudni na to.“

„Ja už nevládzem, Fritz****! Keď sme spolu, nie sme šťastní. A keď sme od seba, je to ešte horšie. Už nevládzem. Musíš nájsť nejaké riešenie.“

„Tak sa teda vráť.“

„Kedy?“

„Teraz. Vráť sa hneď teraz, Alice. Nasadni na vlak.“

„Ako vo filmoch?“

„Áno. A ako v románoch.“

A zrazu sa celé naše hádavé leto skončilo.

Prineskoro: pršalo.

Na stanici sa mi moja láska vrhla do náručia (aké šťastie pre moje úbohé ramená). Okoloidúci si mohli myslieť, že naša láska je úžasná. Nemýlili sa. Keď sme prišli do mojej izby, Alice objavila fľašu šampanského.

„To je milé. Oslávime naše zvítanie.“

„Áno, a ešte niečo.“

Oznámil som jej dobrú novinu.

7

Pred niekoľkými dňami som na chodbe stretol Céline Delamarovú. Za dva mesiace stáže som ju vlastne ani nevidel. Asi sa vrátila z dovolenky, bola opálená. No jej tvár prezrádzala známky únavy. Chcela sa so mnou zhovárať. Spýtal som sa, či hneď.

„Áno, hneď,“ odvetila priam autoritatívne.

Nevedel som, čo si mám o nej myslieť. Napríklad: Považujem ju za silnú alebo slabú ženu? Samozrejme, vzhľadom na postavenie v práci pôsobila ako silná žena, no ak som sa jej lepšie prizrel, objavoval som náznaky zraniteľnosti. Spomínam si, že jedného dňa som si povedal: „Dávaj si na ňu pozor, dávaj si na ňu pozor...“, a na túto intuíciu som nikdy nemal zabudnúť.

Céline mi oznámila, že vo vydavateľstve sú s mojou prácou veľmi spokojní. Potom dodala, že by si ma radi udržali a navrhujú mi pracovnú zmluvu. Na chvíľu ma to omráčilo. Nemal som rád slovo „zmluva“. Myslel som na svojich rodičov, myslel som na povraz okolo krku a na všetky tie klišé, čo mi vštepili o živote v zamestnaní. Ona čakala na moju reakciu a ja som sa na chvíľu zatúlal v myšlienkach. Ona bola súčasťou prúdu mojich predstáv a ja som videl, ako stretávam túto ženu každý deň, ženu, ktorá sa mi, nečakane som si priznal, páčila, páčili sa mi jej oblé tvary aj červená farba. Naširoko sa na mňa usmiala a ja som uvidel jej zuby: možno aj naše zuby budú spolu šťastné? Je naozaj nutné byť verný, čo sa týka zubov?

Po tejto mentálnej odbočke som prosto povedal, že mi dôvera Vydavateľstva Larousse lichotí a že urobím všetko, aby som ich nesklamal. Bolo to pre mňa vskutku ideálne zamestnanie. Budem zodpovedný za doplnky v slovníku. Keď som prekonal prvotné obavy, táto zodpovednosť ma napĺňala nekonečnou radosťou. Neubránil som sa úsmevu, úsmevu idiota, a to som musel stornovať, lebo smiešny pohyb mojej sánky by mohol Céline Delamarovú nakriaknuť, aby stiahla ponuku späť. Pomyslel som na množstvo nových slov, ktoré doplnia veľkú skupinu slov v slovníku. A ďalší dôležitý bod náplne mojej práce: budem redigovať citácie nových hesiel slovníka. Tých, o ktorých bude rozhodovať výberová komisia. A tak odteraz budem neustále v kontakte s príbehmi, ktoré sa prípadne stanú súčasťou slovníka; ich osudy raz vojdú do histórie.

*

Maxim Twombly (1958 –): newyorský umelec, ktorý vo veľmi mladom veku spôsobil senzáciu svojimi obrazmi inšpirovanými dielom Dylana Thomasa, predovšetkým románom Život je štvorcový kruh. Keď 8. decembra 1980 zavraždili Johna Lennona, rozhodol sa definitívne skončiť so svojou kariérou.

*

Céline Delamarová bola nadšená, že súhlasím.

„Výborne. Budeme sa teda môcť lepšie spoznať,“ povedala.

„Áno, veď aj preto túto ponuku prijímam,“ riekol som sebaisto. Samého ma to prekvapilo. Tak by istotne neodpovedal stážista; túto vetu by vyslovil zamestnanec s pracovným pomerom na dobu určitú, ak nie dokonca s trvalým. Zdalo sa mi, že takto sa rozprávať so ženou mi lichotí. Potreboval som sa uistiť, že svet žien nie je entita zanikajúca životom vo dvojici. Vedel som však i to, že v nijakom prípade by som nedokázal podviesť Alice, v tom to nebolo, išlo jednoducho o to, že som sa nechcel vytesniť z citového sveta.

Novinu som oznámil Alice. Tentoraz sa mi vrhla okolo krku. Cítil som, že je tiež šťastná, dokonca, že je na mňa hrdá, a náhle som objavil jej schopnosť šialene ma milovať. Načo som sa v lete umáral žiarlivosťou? Stratili sme už toľko času. Musíme to dobehnúť. Dali sme si šampanské, potom sme si ľahli, na koniec leta bolo dosť horúco, a ja si spomínam, že sme nehybne ležali v akejsi čudne vystretej polohe ako telá na obraze Francisa Bacona. Dojem bol o to zvláštnejší, že pri posteli stálo zrkadlo a v ňom sa spolu s oknom odrážal náš trojitý obraz. Tvorili sme triptych.

Naše telá sa objímali po mesiacoch strávených len predstavami. Mal som pocit, že mi to znova zachutilo. Odhaľoval som sám seba. Srdce mi bilo ako splašené. Dlho sme sa bozkávali, najprv bez jazyka, potom s jazykom a znova bez jazyka, zase s jazykom. Každý prechod od jazýčkového bozku k tomu bez jazyka bol ako prechod hraníc z jedného do druhého sveta. A každý detail našej zmyselnosti, nech už hocijako smiešny, bol v kontexte nášho zvítania nepomenovateľný, priam mýtický. Cítil som, ako jej tvrdnú bradavky. Alice mi začala dráždiť úd. Predohra bola ako príprava na dlhú cestu. Mohli sme sa milovať aj brutálnejšie, vrhnúť sa na seba po takej dlhej odluke. Radšej sme však zvolili pomalé tempo, primeraný rytmus vzrušenia.

„Pokračuj,“ poprosil som.

Pomaličky ma hladkala, chvíľami rýchlejšie, ústa mala pritisnuté k môjmu uchu a vzdychala priamo doň. Moje vzrušenie bolo také silné, že som sa mohol odbaviť do jej ruky.

„Ešte nie,“ povedala. „Túžim po tebe, teraz hneď.“

Vyslovila tú vetu ako výrok, ako verdikt popravy. Obrátil som ju. Pritisnutý na ňu som ju zároveň hladil. Položila sa na mňa, jej obľúbená poloha, potom ja na ňu, moja obľúbená poloha. Po chvíli sme sa opäť vystreli do polohy osamotených tiel.

Rozhostilo sa medzi nami ticho. Ležali sme šťastní a spotení v oblaku vyčerpania. Vtedy Alice vyhlásila:

„Teraz, keď máš zamestnanie, je čas predstaviť ťa mojim rodičom.“

Koniec ukážky

David Foenkinos

NAŠE ROZCHODY

Z francúzskeho originálu David Foenkinos: Nos séparations, ktorý vyšiel vo vydavateľstve Gallimard, v Paríži v roku 2012, preložila Marta Činovská.

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava.

Zodpovedná redaktorka Eva Piovarcsyová

Editorka Darina Zaicová

Zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač KASICO, a. s., Bratislava

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-0856-3

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Table of Contents

Titulná strana

Prvá časť

Tiráž