Venujem Niki, Denymu,

Mici a malému Riškovi,

ktorý prišiel na svet

približne v rovnakom čase.

Text © 2018 by Matej Adámy

Illustrations © 2018 by Broňa Schragge

Design © 2018 by Zuzana Chmelová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Môj slnečný štát

Príchodom jesene ma zachytila vlna sebadekonštrukcie. Okrem lístia a viečok začalo klesať k zemi aj moje sebavedomie, ktoré som sa snažil – so striedavými úspechmi – budovať osem rokov. Som komik a to je fakt. Nehanbím sa to povedať. Dobre, občas hej, keď sa ma niekto spýta, kde pracujem. Vtedy pódium nezmienim, lebo by to voči nemu nebolo úplne fér. Živíme a ubíjame sa navzájom, to áno, ale tak nepracovne. A občas to ani sranda nie je, s tým však človek veľa nenarobí. Každý poriadny komik berie humor sakramentsky vážne.

Zase som na pochybách. Normálny človek chodieva na kávu, na dovolenku, komik ide na pochyby. Tak si predstavujem svoj slnečný štát, ostrov Pochyby. V ponukách cestovných kancelárií naň nenájdete žiaden „last minute“, zato v hlave sa naň dostanete „any time“. V tomto slnečnom štáte, na rozdiel od Campanellovej vízie, nevládne rozum, ale sebapodceňovanie a žiarlivosť. A na to všetko zo svojho neohroziteľného trónu dohliada závislosť. Od smiechu a uznania, ktorých nikdy nie je dosť. Závislosť sa nemusí báť konkurencie, pretože ju nemôže nahradiť nič silnejšie. Na Pochyby žiadne slnko nesvieti – v tomto je označenie slnečný štát dosť problematické –, lebo je furt zamračené, s občasnými návalmi dažďa. Zvyčajne sa zapíjajú vínom. Keby víno pršalo, bolo by zle, pretože to by človek z Pochýb nikdy neodišiel a napokon by tam našiel aj svoju smrť.

Dovolenka na Pochybách sa časom zdá nekonečná, podobne ako dovolenka na priváte v Chorvátsku. Človek chodí v kruhoch, po víne aj v elipsách, a väčšinou na nič nepríde. Len tak sa poneviera, a aj keď pozná cestu von, veľmi sa do toho nenúti. Istým zvráteným spôsobom je na Pochybách dobre. Je to tam známe, bezpečné a vďaka kruhom spochybňovania neexistuje roh, za ktorým by čakalo prekvapenie. Je to organizmus, ktorý pojedá sám seba a je výživný sám pre seba a pre každého návštevníka je všetkého dostatok. Perpetuum debile. Mimochodom, tak sa volá aj miestna krčma.

Pochyby majú veľmi jasný daňový systém – platím daň za to, že nie som a netúžim byť ako ostatní, daň za originálny hlas, ktorý sa mnohým nechce počúvať, daň za neschopnosť sa podriadiť, prispôsobiť, zohnúť a čosi aj prehltnúť, daň za velikášstvo a ohromnú malosť, daň za lenivosť (najmä tá sa mi nechce platiť), daň za hlúposť a, okrem mnohých ďalších, daň za bezbrehú neistotu. Je to komikova nevlastná sestra. Má kopu otázok, ale aby pomohla nájsť odpovede, to nie. Smejú sa dosť? Prečo sa smejú málo? Som dobrý? Som potrebný? Ako dlho sa mi ešte toto chce trpieť? Prečo majú ostatní väčší úspech? Prečo je štandard na autorstvo humoru tak nízko? Som vôbec o niečom? Dano Čistý by mi povedal, že mám viac otázok ako predavačka v Subwayi. To nie ja, odvetil by som, to moja nevlastná sestra. Aj ty máš jednu, poznajú sa? Poznajú. Všetky nevlastné sestry, všetky neistoty, sú dobré kamarátky, ktoré si pätnásť minút pred vystúpením sadnú do zákulisia a objednajú si kávu. A to by v tom bol čert, keby sa nemali o čom porozprávať.

Nechcem byť priveľmi abstraktný, aby v tom zostalo jasno. Zatiaľ čo prvý slnečný štát bol predstavou o tom, ako by to mohlo byť, Pochyby sú kontúrami toho, ako mi je. Ani po tých ôsmich rokoch to vlastne nie je oveľa lepšie. Moja nevlastná sestra ma ľúbi ako čerstvý adolescent, a kedykoľvek idem na Pochyby, pošle mi krásnu pohľadnicu s odtlačkom poctivo narúžovaných pier. Spôsob, akým komik musí jestvovať v tomto svete, nedáva veľkú logiku. Campanella by oči prevrátil, keby videl, koľký nerozum mi vládne. Možno by aj celý spadol. Nepochybujem o tom, že by som sa mnohokrát zaplietol, kým by som bol schopný čokoľvek vysvetliť. Komik tu je, komik tu bude a najlepší spôsob, ako ho umlčať, je spýtať sa ho, či mu to za to stojí. ◄

I.

Nástenka

„Neexistuje, aby sa človek donútil písať.“ Táto sentencia ma máta. Samozrejme, nie je pravdivá, ľudia sa vedia donútiť k mnohým veciam a väčšinou ide o vykazovanie činnosti samotnej než konečný výsledok. Konečný výsledok písania je zoznam slov, ktorý aspoň jednému človeku dáva zmysel. A keďže ja sa veľmi nenútim a píšem kade-tade, jedného dňa som sa rozhodol, že nastal čas na triedenie myšlienok. Lepšie povedané, na ich vytváranie a následné triedenie. Aby z toho na konci bol humor. Alebo niečo. Kým sa človek pokúsi sám seba donútiť k písaniu, najprv sa musí donútiť vymyslieť čokoľvek pre túto potrebu použiteľné. A tak som si kúpil nástenku. Tú najväčšiu, akú mali. Je to opak roztrúsenej sklerózy. Nástenka je roztrúsená pamäť ukotvená pripináčikmi. A obyčajné placebo, založené na vznešenom cieli a farebných papierikoch. Placebo má pomáhať a nástenka má byť dôkaz. Svojím spôsobom je divné vidieť zhmotnenie svojich mentálnych pochodov, ktoré nemajú šancu uniknúť. Potreboval som neustále vedieť, že niečo nie je dorobené, že niečo potrebuje prepísať, že niečo vôbec potrebuje vzniknúť, aby som si aspoň medzi štyrmi stenami svojho prenajatého bytu mohol povedať, že som autor. S nástenkou aspoň na polovičný úväzok.

Bola to láska na prvý pohľad, treba povedať. Kráčal som hore-dole po nákupnom centre, pretože som potreboval ďalších päť vecí, na prvý pohľad oveľa dôležitejších ako obrovský kus korku. Ešte som nemal všetky, no skusmo som vstúpil do papiernictva zistiť, či budem mať radosť. Takáto tam bola jedna jediná. Vedel som, že je lepší nápad kúpiť najprv žiarovky a až potom hovädo veľké 90 × 60 centimetrov, s ktorým sa neoplatí prechádzať v úzkych uličkách medzi regálmi s drahou elektronikou. A tak som šiel po žiarovky a ešte rýchlejšie sa vrátil naspäť, pretože v hlave uviazol iracionálny strach, že niekto si ju medzičasom vzal. Potom by trvalo dni, možno týždne, kým by zo skladu doviezli novú, ak sa ešte vôbec vyrába. Potom by ju priniesli do obchodu, ale nikto by nezdvihol telefón a nepovedal:

„Pán Adámy, vaša nástenka je pripravená.“ Nikto si ju nevzal. Bola tam.

„Vy naozaj potrebujete nástenku?“ spýtala sa ma slečna pri pokladni, keď mi ju účtovala.

„Na písanie,“ odvetil som, zatiaľ čo som hľadal v peňaženke kartu.

„Pán je spisovateľ?“ pokračovala vo vypočúvaní. Chcel som povedať, že pán chce byť komik. Z nejakého dôvodu som si neželal, aby to vedela. Predpokladal som, že sa mi zasmeje a ja to vezmem za zlý koniec.

„Ešte nie.“

Dostal som do ruky bloček a hrdo si niesol nástenku pod pazuchou von z obchodného centra. Takmer sa mi tam nezmestila, ale vďaka ľahkosti som ju mohol niesť na končekoch prstov. Presne ako nádej, že vďaka nej budem lepšie tvoriť.

Nechcelo sa mi ísť domov, nemohol som si ju nechať pre seba. Nastúpil som do autobusu a odviezol sa do svojho domovského podniku v centre Bratislavy, aby som sa pochválil Egonovi, prevádzkarovi a starému prašivému psovi v jednej osobe. Mimo podniku sa s Egonom nestretávame takmer vôbec, len v jeden letný večer sme urobili niekoľkohodinovú výnimku. Ak sa dobre pamätám, dejchánek sme ukončili niekde na Račianskom námestí. Bol to poetický večer. Vstúpili sme do putiky, kde bolo minimum svetla a o niečo viac ľudí, a prešli sme okolo stola, pri ktorom sedela slečna a dvaja mladí muži. Alebo ako ich Egon nazval „gej, lúzer a babenka, ktorá si vďaka tomu niečo namýšľa“.

„Nevyzerá, že by si namýšľala,“ namietol som.

„Samozrejme, že si namýšľa. Veď sa na ňu pozri. Už si niekedy sedel pri stole s gejom a lúzrom?“

„Hej, ale to bol iba jeden človek.“

„Ten chlap je strašný lúzer,“ trval Egon na svojom, len čo do seba hodil brandy a mne objednal trojitú borovičku. Trojité veci sa neodmietajú.

„Dá si deci vína, k tomu vypije päť litrov vody a tvári sa ako neviem čo, kurva.“ Otočil som sa na lúzra a pri pohľade naňho som takisto nevedel čo. Ani som nechcel vedieť. Gej v hipsterskej šiltovke, ktorej by pomohla len absolútna tma alebo silná facka na tvár s následným pádom čiapky na podlahu a mocným dupaním, mal prednes, ktorý v slečne zanechával stopy. Lúzer medzičasom podišiel k nášmu stolu a vzal do ruky dva korkové štuple.

„Sústreďte sa,“ prehodil smerom k Egonovi.

„Nie.“

Netuším, či mu trik vyšiel. Na začiatku mal v ruke dva štuple, a keď trik dokončil, furt tam boli len dva štuple. Predpokladal som, že toto číslo bude mať stúpajúcu alebo klesajúcu tendenciu. Alebo že oba zmiznú bez stopy. Finta bola zrejme v tom, že sa vôbec nič nestalo. Egon potreboval dať strašne najavo, ako ho lúzer nezaujíma, a tak sústredene hľadel ponad jeho hlavu.

Chlapík sa vrátil k stolu ku gejovi a niečím poškodenej babenke, zatiaľ čo ja som si vychutnával borovičku a Egon žiadal jednu z čašníčok o ruku. Odmietla ho. Keď nám tá druhá doniesla účet, Egon sa naň pozrel, dal jej peniaze a povedal: „Všetko je pre vás, kolegyňa ma nechce.“ Keď sme po krátkej návšteve vypadli, Egon sa stratil v daždi a ja som švihal na zastávku, poháňaný nesmiernou chuťou na bravčovú polievku.

Keď som sa ukázal s nástenkou, Egon mi venoval pohľad, ktorý v sebe kombinoval nepochopenie s pohŕdaním. Jedno z toho som si určite zaslúžil.

„Čo je to?“ spýtal sa a podal mi ruku.

„Nevrav mi, že nevieš. A daj mi dve deci Šimonoviča.“ Egon sa zohol po fľašu a nachystal čistý vínový pohár.

„No ja viem, že je to nástenka. Inak, vyzeráš s ňou ako idiot.“

„Viem,“ povedal som s úsmevom. „A vôbec mi to nevadí.“

Egon mi podal pohár, vzal krígeľ so svojím pivom a štrngli sme si.

„Už mi povieš, čo to má znamenať?“ nedal sa odradiť.

„Ani neviem, ako ti to mám vysvetliť.“

„Skús ako človeku, ktorý ťa väčšinu času nechápe,“ odvetil a sám sa na tom zasmial.

„Ono je to vlastne mučiaci nástroj. Prinesiem si ho domov a dám si ho na stôl, presne na úroveň očí, aby ma premkol pocit viny zakaždým, keď si doma sadnem, pozriem sa pred seba a začne ma premáhať lenivosť.“ Egon chvíľu rozmýšľal.

„Inými slovami, keď tam nič nebude, konečne zistíš, aký si nahovno.“

Tentoraz sme sa zasmiali obidvaja. „Viac-menej.“ Odpil som si z pohára a vytiahol mobil. Mal som starý samsung po otcovi, tlačidlový a ťažký ako malá činka. Mal veľmi nekvalitný fotoaparát, aj tak som však chcel, aby ma Egon odfotil.

„Chceš mať fotku so svojou novou láskou?“ spýtal sa s ironickým úsmevom na perách, keď vychádzal spoza baru. Vzal mobil do ruky a v jeho pohľade definitívne prevládlo pohŕdanie.

Chápal som ho. Ja jediný som mal právo nečudovať sa. Uplatnil som si ho, aj keď som o pol druhej v noci s jedným promile štrádloval s nástenkou v ruke na nočný autobus. Práve naopak, bola tam vízia čosi dosiahnuť a nehľadieť pri tom okolo seba. Dorazil som domov a položil ju na stôl. Sakra, nemôže tu zostať, lebo neotvorím okno. Svoje miesto tak našla na apatiekarskom stolíku vedľa vianočného stromčeka a šálke v prachu.

Stromček tam v tom čase stál už rok a pol a nemohol som ho presunúť, lebo by to nebolo ono. Vzniklo z toho zátišie zmiešaných pocitov.

Začiatok bol dobrý. Rozdelil som si farebné papieriky na tri kategórie, pretože viac farieb som nemal. Na oranžové som písal arabské číslice, ktoré predstavovali jednotlivé komediálne bloky. Pri 6 som zapochyboval, či na to mám. V prvom rade, nebol som si úplne istý, čo by ten „blok“ mal byť.

Predstavil som si, že taký masový vrah podobné problémy nemá. Možno len s nástenkou, pretože ak sa chystá spáchať krutý zločin na mnohých nevinných ľuďoch, potrebuje nástenku obrích rozmerov, možno aj dve, aby vedel všetko zodpovedne naplánovať. Je veľkou chybou, keď k masovej vražde pristúpite nezodpovedne. Keby som bol policajný riaditeľ alebo niečo podobné, dal by som sledovať každého, kto si kúpi ohromne veľkú nástenku. Ten človek má niečo za lubom. Buď sa chce stať dobrým autorom, alebo niekoľkonásobným vrahom. Medzi obeťami bude niekoľko detí. Z toho sú ľudia najsmutnejší, aj keď spoločnosti neodovzdali žiadnu významnú hodnotu v porovnaní s dospelákmi, na ktorých úspechu stojí svetová ekonomika.

Keď sa masový vrah postaví pred svoju nástenku, tiež má úplne navrchu číslice, v závislosti od počtu obetí. Pod každou číslicou – kultivovanejší vrahovia uprednostňujú rímske – je fotka obete. Tú vrah stiahol z internetu, alebo ju urobil sám z bezpečnej vzdialenosti, keď sledoval obeť pri jej každodenných zvyklostiach. Tieto zábery pôsobia väčšinou neosobne, najmä ak sú rozmazané, pretože nie každý páchateľ závažných zločinov proti ľudskosti si môže dovoliť kvalitný aparát. Pod fotkami obetí má všetko ostatné, čo potrebuje na vykonanie svojho činu – mapy, poznámky, prípadne ďalšie fotografie na lepšiu ilustráciu. Systém je dôležitý, aj keď v hlave to má pomotané. Aby keď sa pozrie na nástenku, mohol si povedať: „Presne viem, čo mám urobiť. Už niet cesty späť. Dám si nanuk.“

To nie je zlý prístup. Každý blok bude moja obeť, na ktorú zaútočím humorom, pomyslel som si. A tak začali pribúdať. Keďže som stál pred nástenkou ako ašpirujúci autor, prvou obeťou som, úplne prirodzene, musel byť ja sám. Do nikoho to neviem napáliť lepšie. Postupne sa naplnil druhý blok, tretí. Dostal som sa po päťku. Dva mesiace tvrdej práce mi priniesli spolovice využitú nástenku a naplnenie čakajúci potenciál. Bol som spokojný.

Vtedy sa to zaseklo. Samozrejme, že sa muselo. Bol som predsa spokojný, to nemohlo trvať dlho. Na rozdiel od nástenky masového vraha, čaro mojej sa vytratilo. Farba papierikov prestala hrať úlohu a jediný blok, ktorý zostal, bol v mojej hlave. Mal som veľký plán – predstaviť plnú nástenku, kým oslávim tridsiate narodeniny. Ale začal som byť spokojný. Taký človek spomalí a usmieva sa viac, než by mal. Ako dieťa, ktoré sa učí jazdiť na bicykli, opatrne šliape do pedálov, s radosťou zakričí na mamičku „Aha, ako mi to ide!“ a desať sekúnd nato plače s hlavou na betóne.

„Neviem. Fakt neviem,“ povedal som Egonovi v neskorý pondelkový večer.

Egon otvoril umývačku, vybral krígle a začal ich leštiť.

„Čo zase?“

„Neviem, prečo mi to už nejde.“ Pozeral som sa do vínového kalicha a Egon dohliadal, aby nezostal prázdny príliš dlho.

„Teraz znieš ako chlap po päťdesiatke. Sedíš za barom, depresívne čumíš do blba a otravuješ barmana so svojím nemohúcim penisom.“ Egon položil suchý krígeľ a vzal do ruky ďalší.

„Nie je to nepodobné.“

„Došla ti inšpirácia, alebo si konečne zistil, že si fakt zlý?“

Prvýkrát za večer som sa zasmial, aj keď je pravda, že túto otázku som si v rôznych variáciách kládol sám. Nikdy som nebol najlepší, to je pravda. Ale zlý? Veď to by mi hádam niekto povedal.

Po roku a pol som odložil nástenku do pivnice a odvtedy na ňu padá prach. Keď som odopínal papieriky, bol ich rovnaký počet ako v čase, keď som začal byť spokojný. Slová a ich bloky sa opäť začali objavovať inde, na dezorganizovaných kusoch papiera, v poznámkových zošitoch a telefónnych aparátoch. Fakt je, že slová sa nikdy neminú, ale z každého autora nerobia. Verbálnymi hrdinami sú pre mňa ľudia ako Spalding Gray, brilantný americký monologista. Steve Soderbergh o ňom natočil dokument And everything is going fine. V našich končinách málo známa umelecká postava spáchala v roku 2004 (vraj) samovraždu a po pozretí dokumentu by si človek povedal, že lepšie dopadnúť nemohol. Jedným skokom sa zbavil depresií súčasných aj budúcich. Zrejme najväčšou z nich je, že človek, ktorý je slávny a uznávaný vďaka otváraniu úst, jedného dňa nebude mať čo povedať. Ako Terry Jones z Monty Python, ktorý zdementnel a najväčší úspech dňa preňho je, keď zo seba vysúka dve slová za sebou. Určite teraz potichu závidí Grahamovi Chapmanovi. Preto je názov filmu pravdivý len sčasti. Všetko je v pohode, až kým prestane byť.

Dokument bol nesmierne zaujímavý. Soderbergh ho poňal a zostrihal tak, že nechal Graya, aby svoj príbeh prerozprával sám. Ako to niekedy robieval na pódiu. Poskladal mozaiku jeho vystúpení, rozhovorov a ďalších archívnych materiálov a vznikol z toho jeden dlhý monológ života, ktorý bol plný tragédie a skončil sa takisto tragicky, ale niekde medzi tým sa našiel priestor na humor, šťastie a ešte zopár pozitívnych vecí, ktoré mi vypadli. Keby som mal vzťah k pozitívnym veciam, bol by som si to lepšie zapamätal.

Gray potreboval len dve veci: pero a denník. Keby bol svedkom môjho pokusu s nástenkou, zabil by sa úplne verejne a ešte by aj povedal, že to bolo kvôli mne. Ohromne rád by som bol fascinovaný niečím novým každý jeden deň. Až natoľko, aby to stálo za zapamätanie. Nedeje sa to. Je to chyba môjho života, alebo životov tých ostatných, ktoré mi nič nedávajú? Mám zopár príbehov a už aj tie začínam opakovať. Pred tým istým obecenstvom. Ako môj dedo. Koľkokrát už som túžil po danosti vymyslieť na každý deň niečo nové.

Danosť, vnuknutie, prežitie. Niečo! Pre starého človeka je veľkou výzvou neopakovať sa a ešte väčšou nemať to na háku. Pretože majú. Ja som o dve generácie nižšie a mám rovnaký problém. Keby som si bol niekedy v živote schopný viesť denník, túto pointu by som niekde vzadu stopercentne našiel. Možno aj viackrát. Vlastne ešte na jedno som zabudol. Talent. Posudzovanie vlastného talentu je pohybovanie sa po tenkom ľade, najmä keď žijete v dezilúzii. V jedno poobedie som si sadol do kaviarne, kde si z police len tak môžete vybrať akúkoľvek knihu, ktorú tam majú, a čítať si z nej pri čerstvom presse bez časového obmedzenia. Vytiahol som si Baladu o vkladnej knižke od Jána Johanidesa a trvalo asi desať strán, kým som sa začal empaticky pozerať na spôsobilosť vydavateľa v Československu na konci 70. rokov. Kde bol editor? Kto povolil dvadsaťriadkové vety bez pridanej hodnoty? Ako sa mám vyznať v tom najmenšom odtieni ľudskej emócie, tak dokonale opísanom, bez predošlej znalosti jeho existencie? Nebol vtedy vôbec nikto triezvy? Pre človeka tvorivého môže za touto sériou otázok nasledovať len jedna záverečná veta: takú chujovinu by som napísal aj ja.

A vyžaduje to bonusovú dávku arogancie, aby si človek povedal to isté po prečítaní diela kohokoľvek iného.

Tú v sebe našťastie nemám. Neviem si predstaviť, že by som v rukách držal Zbohom zbraniam a v duchu si vravel: Vojnový denník si dokáže viesť každý! Keby som tento mantinel v sebe nemal, posudzovanie vlastného talentu by nemalo zmysel, pretože by ho nebolo s čím porovnať. Mantinely sú. Nikdy by som nevytvoril dielo ako Jackson Pollock, pretože, ako sa poznám, fŕkal by som farbu na plátno len tak. O hlas som prišiel v trinástich rokoch a ani predtým to nebola výhra. Možno so svojou gitarou by som niečo dokázal, keby som nebol nastavený proti akémukoľvek dobrému slovu na adresu svojej hry. Chcete mi zaplatiť víno, neznámy opilec? Fajn. Teraz sa o mňa prestaňte opierať. Potom budem opäť smädný.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Môj slnečný štát

I. Nástenka