This Is Going to Hurt

Copyright © Adam Kay, 2017

Translation © Jan Kozák, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN 978-80-7565-307-9

Věnuji Jamesovi

za jeho váhavou podporu

a sobě,

bez nějž by tato kniha

nikdy nevznikla.

Poznámka:

S ohledem na soukromí přátel a kolegů, kteří by asi nechtěli být poznáni, jsem upravil různé osobní detaily. A v zájmu zachování mlčenlivosti jsem změnil klinické informace, které by mohly vést k identifikaci pacientů, pozměnil jsem data[1] a anonymizoval jména.[2]

Ačkoli čert ví proč – teď už mi stejně nemohou vyhrožovat odebráním licence.

1 Pracoval jsem na spoustě porodních oddělení a lidé si většinou pamatují, kdy se jejich děti narodily.

2 Většinou jsem používal jména vedlejších postav z Harryho Pottera, abych nahradil jednu právní noční můru jinou.

Úvod

V roce 2010, po šesti letech studia a dalších šesti letech strávených na odděleních, jsem rezignoval na svou práci lékaře v systému státní zdravotní péče. Rodiče mi to stále ještě neodpustili.

Abyste věděli, Britové tento systém státní zdravotní péče zbožňují. Je to naše absolutní pýcha a radost. Představte si nás jako rodinu, co bydlí támhle na ulici a má veterána z roku 1940. Jezdí na olovnatý benzín, znamení o změně směru jízdy dáváme vystrčením ruky z okna a motor startujeme klikou vepředu – ale všechno pořád funguje. V naší rodině je tomu tak po mnoho generací a lidé se sjíždějí ze všech koutů světa, aby to obdivovali. (Připouštím, že sami si takové auto nikdy nepořídili, jen ho obdivují.) Můžete nám vysvětlovat do omrzení, že existují nové modely aut, co jezdí mnohem rychleji, s nízkou spotřebou paliva, nebo mají ve svých útrobách ty nejnovější technologie. Zároveň můžete podotknout, že za ty peníze, které vynakládáme na udržení naší staré rachotiny v provozuschopném stavu, bychom si mohli každý rok koupit celý vozový park zbrusu nových fár, ale nikdy nás nepřesvědčíte, abychom se změnili. Není to otázka logiky, není za tím ani nostalgie – nýbrž láska.

Britský systém státní zdravotní péče byl založen v roce 1948 na třech zásadách, které platí dodnes: vyhovuje potřebám veškeré populace, služby jsou pacientům poskytovány zdarma a léčba probíhá v souladu s klinickou potřebou, aniž by se odvíjela od platební schopnosti toho kterého klienta.

V roce 2015 se ministr zdravotnictví, z důvodů víceméně neznámých, rozhodl vést válku proti britským mladším lékařům. Oznámil, že s nimi uzavírá novou smlouvu – smlouvu, která bude mít závažný dopad na jejich pracovní podmínky, a přímo tak ovlivní bezpečnost pacientů. S něčím takovým by nikdy žádný lékař nesouhlasil. A protože vláda odmítla vyjednávat a zdánlivě se žádná jiná možnost na obzoru nerýsovala, lékaři se zdráhavě usnesli, že vstupují do stávky.

Vládní propagandistická mašinérie se rozjela na plné obrátky a neustále veřejnosti opakovala, že doktory žene do stávky chamtivost a svými požadavky za vyšší platy vydírají zemi. A protože lékaři pořád museli vykonávat svoji práci a měli málo času a energie na to, aby překrouceným, falešným argumentům vlády oponovali a objasnili svoje stanoviska, uvěřila celá země tomu, co jí vláda podsouvala. Nakonec, a s obrovským demoralizujícím dopadem, byla lékařům nová smlouva vnucena.

Sledovat ten průběh událostí bylo skutečně srdcervoucí. Chtěl jsem něco udělat, nějak se pokusit o obnovení rovnováhy, a tak jsem vytáhl deníky, které jsem si dříve vedl v práci a které jsem půl desetiletí tajně uchovával na dně své kartotéky. Když se veřejnosti ukáže, v čem spočívá každodenní doktorská řehole, třeba si uvědomí, jak je postoj britské vlády absurdní – nebo ne?

Když jsem si znovu pročítal všechny své poznámky – ty legrační a banální věci, všechna ta cizí tělesa v otvorech a nesmyslné, malicherné požadavky byrokracie –, vybavovaly se mi ty hodiny tvrdé dřiny i to, jak se práce služebně mladšího lékaře těžce podepsala na mém životě. Stresy a napětí, které se mi dnes zdají neúnosné a zbytečné, jsem tehdy pouze přijímal jako nedílnou součást své práce. Britský systém státní zdravotní péče je tak absurdně přetížený a podfinancovaný, že všichni profesionální zdravotníci musí pracovat daleko nad rámec svých povinností, aby udrželi celý systém v chodu. Před mýma očima se na těch stránkách míhaly takové věci, že bych ani brvou nehnul, kdybych najednou narazil na záznam typu „přeplaval na Island na prenatální kliniku“ nebo „dnes musel sníst helikoptéru“.

Takže tady jsou: deníky, které jsem si vedl v době svého působení ve státním zdravotnictví, všechny ty bradavice na genitáliích apod. Dočtete se, jaké to bylo makat na frontové linii, jak to tisícerými způsoby poznamenávalo můj osobní život a jak už to jednoho strašného dne bylo na mě příliš. (Omlouvám se za vyzrazení děje, ale i na Titanic jste se dívali s vědomím, jak to celé dopadne.)

Současně vám budu pomáhat s luštěním doktorské hantýrky a ke každé práci dodám nějaké ty bližší informace. Nehodím vás prostě do studny, jako se to stalo mně onoho prvního dne, když jsem nastoupil na místo služebně mladšího lékaře, a nebudu očekávat, že přesně víte co dělat.

1

Mladší sekundář

Rozhodnutí pracovat v medicíně je něco podobného, jako když vám začátkem října přijde dopis, že se máte rozhodnout, jaké menu byste chtěli mít na firemním vánočním večírku. Nepochybně vsadíte na jistotu a vyberete si kuře, a tak je víc než pravděpodobné, že vše bude v pořádku. Jenomže co když někdo den předtím umístil na Facebook příšerné video o velkochovu a vy se nechtěně stanete svědkem masového upalování zobáků? Co když v listopadu zemře kolega Morrissey a vy z úcty k němu zanevřete na svůj zvyk, který až dosud sestával prakticky jenom z konzumace masa? Co když si uženete celoživotní alergii na smažené řízečky? Konec konců nikdo neví, co bude mít k večeři za šedesát dní.

Každý britský lékař rozhoduje o své dráze v šestnácti, dva roky předtím, než ze zákona smí pořídit foto svých genitálií. Když v maturitním ročníku usednete do lavice a skládáte vyšší závěrečnou zkoušku, abyste mohli na vysokou, znamená to počátek dráhy, která pak stále pokračuje a pokračuje, dokud nejdete do penze nebo nezemřete, a pokud Janet z nákupního oddělení, proti všem pravidlům firemního vánočního večírku, nevymění vaše kuře za svůj oblíbený grilovaný sýr halloumi.

V šestnácti se vaše důvody, proč hledat uplatnění v medicíně, obvykle odvíjejí od vět typu: „Máma je doktorka/táta je doktor,“ „Líbí se mi Ordinace v růžové zahradě“ nebo „Chci vyléčit rakovinu“. První dva důvody jsou směšné a důvod číslo tři by byl – při troše upřímnosti – zcela v pořádku, nebýt skutečnosti, že tímhle se nezabývají doktoři, nýbrž vědci ve výzkumu. Navíc je docela nefér chtít po někom, aby dodržel své slovo dané v tomhle věku; dalo by se to přirovnat k prohlášení, že obrázek „Chci být kosmonautem“, který jste namalovali v pěti letech, je závazný právní dokument.

Já osobně si nevzpomínám, že bych se pro medicínu někdy aktivně rozhodl. Spíše to bylo takové výchozí nastavení pro můj život – jako vyzváněcí tón marimba, standardní fotka hor na pracovní ploše počítače. Vyrůstal jsem v židovské rodině (ačkoli židovství se tu týkalo většinou jen jídla), chodil jsem na školu, která v podstatě funguje jako továrna na doktory, právníky a členy kabinetu, a můj táta byl doktor. Bylo to zkrátka napsané na všech zdech.

Vzhledem k tomu, že počet zájemců desetkrát převyšuje kapacitu lékařských fakult, je třeba udělat se všemi uchazeči pohovor a místo získají jen ti, kteří si u křížového výslechu vedou nejlíp. Předpokládá se, že u maturity získají všichni kandidáti samé jedničky, takže univerzity vlastně svá rozhodnutí staví na neakademických kritériích. Dává to samozřejmě smysl: lékař musí být pro svou práci psychicky stavěný – musí se umět rozhodovat pod neskutečným tlakem, sdělovat špatné zprávy zničeným příbuzným a denně se vypořádávat se smrtí. Musí mít něco, co se nedá našprtat zpaměti ani klasifikovat známkami: skvělý doktor musí mít veliké srdce a rozšířenou srdečnici, kterou proudí obrovská kvanta soucitu a lidské laskavosti.

Nebo si to aspoň myslíte. Ve skutečnosti se lékařské fakulty o nic z toho ani v nejmenším nezajímají. Dokonce si ani neověřují, zda snesete pohled na krev. Místo toho se zaměřují na mimoškolní aktivity. Jejich ideální student je kapitánem dvou sportovních týmů, vítězem okresní plavecké soutěže, kapelníkem mládežnického orchestru a redaktorem školních novin. V podstatě jde o soutěž Miss sympatie s tím rozdílem, že se zde neuděluje šerpa. Najděte si jakéhokoli slavného doktora na Wikipedii a dočtete se: „Prosadil se jako vynikající ragbista v mládežnických soutěžích. Vynikal jako běžec na dlouhé tratě a v posledním ročníku studia působil jako asistent kapitána atletického týmu.“ Tohle je konkrétní popis jistého dr. Shipmana, snad se tedy navzájem odlišují a není to až tak neměnný systém.

Na Imperial College v Londýně se spokojili s tím, že jsem absolvoval osmiletý cyklus hry na piano a saxofon, což mi spolu s několika nepříliš vyvedenými divadelními recenzemi pro školní časopis zajistilo dokonalou kvalifikaci pro život na nemocničních odděleních. A tak jsem si v roce 1998 sbalil věci a vyrazil na ošidnou šestimílovou cestu z Dulwiche do South Kensingtonu.

Jak si asi umíte představit, nastudovat lidskou anatomii a fyziologii do nejmenšího detailu plus všechny možné způsoby jejího selhání je úkol vpravdě kolosální. Ale to vzrušení při vědomí, že se stanu jednoho dne doktorem – ta velká věc, že si doslova změníte jméno jako superhrdina nebo mezinárodní zločinec –, mě během těch šesti dlouhých let pohánělo stále vpřed za dosažením mého cíle.

A pak to přišlo – stal jsem se mladším lékařem.[3] Mohl bych vystoupit v pořadu Mastermind jako soutěžící se specializací na „lidské tělo“. Doma u televize by všichni křičeli, že jsem si vybral moc široké a obsáhlé téma a že jsem si měl raději zvolit něco jako „aterosklerózu“ nebo „vbočený palec“, ale mýlili by se. Byl bych tu soutěž vyhrál.

Konečně nadešla chvíle, abych nastoupil na oddělení vybavený všemi těmi vyčerpávajícími znalostmi a začal uvádět teorii do praxe. Nemohl jsem být natěšenější. A tak to pro mě byl docela šok, když jsem zjistil, že čtvrtinu života jsem strávil na lékařské fakultě a ta mě ani vzdáleně nepřipravila na jekyllovsko-hydeovskou existenci mladšího sekundáře.[4]

Přes den se dala práce ještě zvládat, i když byla dost ubíjející a časově náročná. Každé ráno se dostavíte na vizitu, kdy celý váš lékařský tým obchází všechny pacienty na oddělení. Ploužíte se za nimi jako zhypnotizované káčátko, s hlavou starostlivě nakloněnou na stranu, a zapisujete si všechny výroky svých nadřízených – objednání na MRI, doporučení na revmatologii, poslání na EKG. Pak strávíte zbytek pracovního dne (plus obvykle další čtyři neplacené hodiny) plněním všech těch desítek a někdy i stovek úkolů – vyplňováním formulářů, telefonováním. V podstatě jste poněkud glorifikovaný osobní asistent. Což není zrovna to, na co jste se na škole tak tvrdě připravoval, jenže co chcete dělat.

Když ale děláte na noční směny, připadá vám Dante jako Disney – byla to jedna nekončící noční můra, kdy jsem litoval i jen pomyšlení na to, že jsem svou přípravu možná někde podcenil. Na noc dostane mladší sekundář malý pager, kterému se láskyplně říká „pípátko“, a spolu s ním odpovědnost za každého pacienta v nemocnici. A že je jich sakramentsky hodně. Noční starší sekundář a ordinář se zdržují dole na pohotovosti, kde prohlížejí a přijímají pacienty, zatímco vy působíte nahoře na odděleních a plujete s lodí sami. S lodí, která je obrovská a v plamenech a se kterou vás nikdo doopravdy neučil plout. Učili vás, jak se vyšetřuje pacientův kardiovaskulární systém, znáte fyziologii koronární vaskulatury, jenže i když dobře rozpoznáte každý znak a příznak infarktu, je velice obtížné ho napoprvé zvládnout.

Pípá vám oddělení za oddělením, sestra za sestrou s jedním nouzovým případem za druhým – nikdy to nepřestane, takhle to běží celou noc. Vaši služebně starší kolegové prohlížejí na pohotovosti pacienty s konkrétními problémy, jako je zápal plic nebo zlomená noha. Vaši pacienti jsou podobně naléhavé případy, ale jsou to hospitalizovaní pacienti, což v prvé řadě značí, že už jim něco závažného je. Je to jako „udělej si vlastní burger“: příznaky navrstvené na potížích, co se vrství na nemocech. Vidíte pacienta se zápalem plic, kterého přijali se selháním jater, nebo pacienta, který si zlomil nohu pádem z lůžka při dalším epileptickém záchvatu. Fungujete jako jednočlenné, mobilní a v podstatě neškolené pohotovostní oddělení, mácháte se v tělních tekutinách (a ne zrovna těch, co by vám byly po chuti), prohlížíte nekonečný příval znepokojivě nemocných pacientů, o které ještě před dvanácti hodinami pečoval celý tým lékařů. A najednou toužíte po tom šestnáctihodinovém papírování. (Nebo v ideálním případě po nějakém kompromisu, po práci, která odpovídá vašim schopnostem, aniž by za nimi dalece zaostávala nebo je mohutně přesahovala.)

Jste v dobře známé situaci – buď se utopíš, nebo budeš plavat. A vy se musíte naučit plavat, jinak se s vámi utopí spousta pacientů. A mně to všechno i přesto připadalo jaksi zvráceně vzrušující. Ano, byla to hrozná dřina, ty odmakané hodiny určitě hraničily s nelidskostí a viděl jsem zcela jistě věci, z nichž mám dodnes na sítnicích jizvy – ale byl jsem doktor.

Úterý 3. srpna 2004

Den první. H[5] mi připravil obědový balíček. Mám nový stetoskop,[6] novou košili a novou e-mailovou adresu: atom.kay@nhs.net. Je dobré vědět, že ať se dnes stane cokoliv, nikdo mě nebude moci obvinit, že jsem nejmíň kompetentní člověk v nemocnici. A i kdybych byl, můžu to svést na Atoma.

Vychutnávám si ledoborecký potenciál příběhu, ale moji anekdotu pak v hospodě trumfne má přítelkyně Amanda. Její příjmení je Saunders-Vestová. Spojovník (hyphen) v Amandině jméně se často hláskuje, takže výsledkem je amanda.saundershyphenvest@nhs.net.

Středa 18. srpna 2004

Pacient OM je sedmdesátiletý penzionovaný topenář ze Stoke-on-Trent. Ale dnes v noci bude Matthew výstřední německý profesor s nepšésvědčívym pšížvukem. Vlastně nejen dnes v noci, ale i dnes ráno, dnes odpoledne a každý další den hospitalizace, a to díky jeho demenci, zkomplikované zánětem močových cest.[7]

Oblíbenou rutinou profesora OM je chodit za vizitou v nemocničním županu oblečeném předem dozadu na způsob bílého pláště (a když si zapomene spodní prádlo, v průstřihu vám po ránu ukáže svou klobásu) a vpadávat doktorům do řeči se svými průpovídkami „Áno!“, „Tó je sprafně!“ a občas i zvoláním „Génius!“, kdykoli někdo z nich něco řekne.

Když probíhá velká vizita za účasti primáře a ordináře, okamžitě ho odvádím zpět na lůžko a zajistím, aby ho sestry pár hodin držely zachumlaného pod dekou. Když konám obchůzku sám, nechám ho, aby se na mě nalepil. Stejně přesně nevím, co dělám, a když to dělám, tak si při tom kdovíjak moc nevěřím, čili mi docela přijde vhod mít za sebou penzionovaného německého roztleskávače, který každou chvíli vykřikne: „Tó je brílantní!“

Dneska se vedle mě složil na zem, tak jsem ho bohužel musel zprostit aktivní služby.

Pondělí 30. srpna 2004

Čeho se nám nedostává ve volném čase, to si víc než bohatě kompenzujeme v historkách o pacientech. Dnes u oběda v kantýně jsme si třeba vyměňovali historky o nesmyslných „příznacích“, se kterými se lidé občas prezentují. V posledních týdnech jsme například zažili pacienty se svědícími zuby, náhlým zlepšením sluchu a bolestí v paži během močení. Svým příběhem každý z nás vyvolá menší vlnku zdvořilého smíchu, podobně jako místní hodnostář řečnící na promoci. Je to taková naše verze strašidelných táborákových historek, a jak tak kolují okolo stolu, přichází řada na Seamuse. Vypráví, že ráno viděl na příjmu někoho, kdo si myslel, že se mu potí jen polovina obličeje.

Opře se v očekávání, že se posluchači složí smíchem, ale zavládne jen ticho. Pak všichni téměř unisono vyhrknou: „Takže Hornerův syndrom?“ Nikdy o něm neslyšel, hlavně ne o tom, že to zřejmě ukazuje na plicní nádor. Seamus s ohlušujícím skřípěním odsouvá židli a utíká telefonovat – musí pacienta dostat zpátky na oddělení. Dojídám jeho tyčinku Twix.

Pátek 10. září 2004

Všimnu si, že každý pacient má v kartě zaznamenaný pulz 60, a tak nenápadně prověřuji měřicí metodu zdravotního asistenta. Nahmatá pacientovi tep, podívá se na hodinky a přepečlivě počítá počet vteřin v minutě.

Neděle 17. října 2004

Abych si taky připsal nějakou tu zásluhu, musím říct, že jsem nezpanikařil, když pacient, kterého jsem vyšetřoval na oddělení, začal nečekaně chrlit hrozná kvanta krve a rovnou na mou košili. Záslužné už ale vůbec není, že jsem nevěděl, co mám dělat. Požádal jsem nejbližší sestru, ať sežene mého ordináře Huga, který byl na sousedním oddělení, a mezitím jsem zavedl Venflon[8] a pustil do pacienta trochu tekutin. Hugo dorazil dřív, než jsem stačil učinit cokoli dalšího, což mi přišlo docela vhod, protože mi v tu chvíli došly všechny nápady. Mám začít hledat, kde má pacient uzavírací kohout? Mám mu nacpat do krku papírové utěrky? Přidat do toho všeho trochu bazalky a prohlásit to za polévku gaspacho?

Hugo diagnostikoval ezofageální varixy,[9] což dávalo smysl, protože pacient měl barvu pleti jako Homer Simpson – ještě z úvodních sérií, kdy byl kontrast mnohem výraznější a každá postavička vypadala jako na jeskynní malbě –, a pokusil se dostat krvácení pod kontrolu Sengstakenovou sondou.[10] Zatímco pacient se divoce zmítal a bránil se zastrčení té strašné věci do krku, krev stříkala všude: na mě, na Huga, na zdi, záclony i strop. Celé to připomínalo zvlášť avantgardní epizodu z reality show Changing Rooms. Nejhorší byly ty zvuky. S každým nádechem toho chudáka jste slyšeli, jak nasává do plic krev a dusí se.

Když se nám konečně podařilo trubičku zasunout, krvácení ustalo. Krvácení vždy nakonec ustane, a tentokrát k tomu došlo z toho nejsmutnějšího důvodu. Hugo prohlásil pacienta za mrtvého, napsal zprávu a požádal sestru, ať to sdělí rodině. Já ze sebe sloupal oblečení nasáklé krví a v tichosti jsme se na zbytek směny převlékli do operačních úborů. A tak tohle byla první smrt, jíž jsem se stal svědkem, tak úděsná, že úděsnější snad ani nemohla být. Nic romantického ani krásného. A ten zvuk! Hugo mě odvedl stranou a zapálili jsme si cigaretu – po tomhle jsme ji oba zoufale potřebovali. A to jsem prosím nikdy předtím nekouřil.

Úterý 9. listopadu 2004

Ve tři ráno mě vzbudilo pípání. Za tři směny poprvé, co jsem si na půl hodinky zdřímnul. Mám předepsat prášky na spaní pacientovi, jehož spánek je očividně důležitější než můj. Mé schopnosti jsou v tom směru větší, než jsem myslel – přicházím na oddělení, jen abych zjistil, že pacient už spí.

Pátek 12. listopadu 2004

Krevní výsledky hospitalizované pacientky ukazují sraženiny v celém těle bez zjevného důvodu. Hugo to nakonec rozlouskne. Užívala třezalkové kapsle proti úzkosti, zakoupené v obchodě se zdravou výživou. Hugo jí vysvětluje (a mně taky, přiznávám), že třezalka reaguje s metabolismem warfarinu a že sraženiny pravděpodobně ustoupí, když ji přestane brát. Pacientka nechápe: „Myslela jsem, že je to jen bylina – jak vám může udělat něco tak hrozného?“

Při slovech „jen bylina“ se zdá, že teplota v místnosti o několik stupňů poklesla, a Hugo jen s vypětím sil potlačí znavený povzdech. Tohle konkrétní rodeo nejede očividně poprvé.

„Pecky meruněk obsahují kyanid,“ odvětí suše. „Muchomůrka zelená má padesátiprocentní úmrtnost. Když je něco přírodní, ještě to neznamená bezpečné. Mám v zahradě rostlinu, pod kterou si stačí na deset minut sednout, a jste po smrti.“ Úkol splněn: žena hází tablety do koše.

Později se ho při kolonoskopii zeptám, co je to za rostlinu.

„Leknín.“

Pondělí 6. prosince 2004

Všichni mladší lékaři pracující v nemocnicích byli vyzváni k podpisu dokumentu, v němž odmítají ustanovení Evropské směrnice o úpravě pracovní doby[11], protože prý se s ní naše smlouvy neshodují. Tento týden jsem se viděl s H necelé dvě hodiny a odpracoval jsem úhrnem devadesát sedm hodin. „Neshodují“ zřejmě není to správné slovo. Má pracovní smlouva popadla evropskou směrnici, uprostřed noci ji vytáhla vřískající z postele a podrobila waterboardingu.

Úterý 20. ledna 2005

Milý šmejde kšeftující s drogami,

za několik posledních nocí jsme museli přijmout tři mladé muže a ženy – všechny vysušené jako tresky. Zhroutili se prostě kvůli hypertenzi, s elektrolyty v háji.[12] Jediné, co tyto jedince spojuje, je to, že v poslední době užívali kokain. Navzdory všem rizikům infarktu a zborcení nosní přepážky kokain tyto věci lidem nezpůsobuje. Chovám silné podezření, co se tady děje – a jestli mám pravdu, chci za to Nobelovu cenu nebo přinejmenším cenu Pride of Britain –, a sice že svoje dávky nastavuješ babiččiným furosemidem.[13]

Odhlédnu-li od skutečnosti, že mrháš mými večery a lůžky na mém oddělení, připadá mi to jako dost strašná pracovní náplň, hospitalizovat tvé zákazníky. Buď tedy tak laskav a používej křídu jako všichni ostatní.

Tvůj dr. Adam Kay

Pondělí 31. ledna 2005

Dnes večer jsem zachránil život. Přivolal si mě osmašedesátiletý pacient, který se ocitl na samém prahu smrti – už zazvonil na dveřní zvonek a nakukoval přes ojíněné sklo do smrťákovy chodby. Jeho kyslíková saturace[14] činila 73 procent – tuším, že kdyby prodejní automat nebyl mimo provoz a já si koupil Snickers, jak jsem původně zamýšlel, bylo by pak už příliš pozdě.

Neměl jsem ani pár vteřin na to, abych si v hlavě prošel hlavní body postupu ke zvládnutí krize – jen jsem začal provádět krok za krokem v automatickém režimu, kterého jsem si nebyl do té doby vůbec vědom. Nasadit kyslík, zavedení kanyly, krevní testy, krevní plyny, diuretika, katétr. Pacient začal hodně rychle ožívat, bungee lano s ním škublo zpátky jen asi milimetr nad tvrdým betonem. Promiň, smrti – dnes večer ti bude u slavnostního stolu jeden chybět. Když posléze dorazil Hugo, připadal jsem si jako Superman.

Je to zvláštní, když si uvědomím, že poprvé jsem skutečně zachránil život až pět měsíců poté, co jsem začal pracovat jako doktor. Tam venku si všichni představují, že chodíme po odděleních a rutinně provádíme hrdinské kousky; na začátku své dráhy jsem si to myslel dokonce i já. Pravda je, že i když jsou na nemocničních odděleních každý den zachráněny desítky, ne-li stovky životů, skoro pokaždé se to stane nenápadným, týmovým způsobem. Není to tak, že by jeden lékař vykonal jediný úkon; spíše jde o praktický plán léčby, na jehož splnění se podílí celá řada kolegů, kteří v každé fázi kontrolují pacientův stav, a když se nelepší, tak plán léčby upraví.

Ale někdy opravdu záleží na jediném člověku – a dnes jsem to byl poprvé já. Hugo je šťastný, nebo aspoň tak šťastný, jak jen dokáže být. „Hm, koupil jsi mu dalších pár týdnů na tomhle světě.“ No tak – dopřejte už superhrdinovi pauzu.

Pondělí 7. února 2005

Po přechodu na chirurgii[15]* mě jako odměna čekala má úplně první hluboká skarifikace.[16]

Pacientovi WM je osmnáct a před nehodou si vyrazil na oslavu s přáteli. Po zavírací hodině se přistihl, že tančí na střeše autobusové zastávky, načež se rozhodl sestoupit na zem a využít k tomu příhodně situovanou pouliční lampu jako hasičskou tyč. Skočil na kandelábr a jako medvídek koala sklouzl dolů. Bohužel špatně odhadl povrch kandelábru – nebyla to vůbec hladká jízda, jak čekal, ale bolestivé drhnutí po hrubém povrchu odshora až dolů. Proto skončil na pohotovosti s ošklivě podřenými dlaněmi a penisem úplně staženým z kůže.

Během té krátké doby svého působení na urologii (i poté) jsem viděl hodně penisů, ale tohle byl zdaleka nejhorší případ ze všech. Zasloužil by si rozetku, jen kdyby ji bylo kam připíchnout. Několik centimetrů močové trubice, obalené tenkou vrstvou krvavé kaše, o průměru možná tak půl centimetru. Člověku se při tom pohledu vybavila zbývající špageta přilepená ke dnu mísy pozůstatkem rajčatové omáčky. WM, možná ne až tak překvapivě, rozrušený. Jeho utrpení ještě vzrostlo, když se zeptal, jestli by se penis nedal „znovu obalit“. Pan primář Binns mu s klidem vysvětlil, že všechna potřebná kůže je rovnoměrně nanesená na dvouapůlmetrovém kandelábru v západním Londýně.

Pondělí 21. února 2005

Propuštění pacientky po laparoskopii[17] domů na dva týdny, píšu jí do pracovní neschopnosti. Nabízí mi desetilibrovku, abych jí to napsal na měsíc. Směju se, ale ona to myslí vážně a zvyšuje nabídku na patnáct liber. Navrhuji, že když se ani po dvou týdnech nebude cítit na to, aby šla do práce, ať si zajde za praktickým lékařem.

Očividně se musím oblékat elegantněji, pokud si svým vzhledem říkám o takovou výši úplatku. Cestou domů přemýšlím, kolik by byla musela nabídnout, než bych byl řekl ano. S tíživým pocitem stanovuji laťku někde kolem padesáti liber.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Úvod

1. Mladší sekundář