Jana Pronská

Rebelka

Originální název: Rebelka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jana Pronská, 2016

Translation © Peter Lipták, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8378-1  (epub)

ISBN 978-80-243-8379-8  (mobi)

Věnuji svým kmotřencům Jankovi a Martince, protože je miluji a z celého srdce jim přeji, ať mají život naplněný láskou.

„Chceš mě úplně ponížit, Cecílie? Chceš, aby se mi smáli a ukazovali na mě prstem? Hle, to je ten starý blázen, co si neumí poradit s vlastní dcerou?!“ Hrabě si unaveně promnul zpocené čelo a pohybem ruky vykázal komornou ze stanu. Díval se na rozzlobenou mladou ženu a přemýšlel, kde udělal chybu. Kdy se z ní stala taková rebelka? Za chvilku už bude mít věk na vdávání, nikdo ze šlechticů z okolí se nevyslovil, nepožádal o její ruku, a když se našel nějaký přespolní, Cecílie ho odbyla a zesměšnila tak nemilosrdně, že se už neukázal. Bylo jí dvacet let a měla pověst hrdopyšky, nezvládnutelné fúrie, ženy nežádoucí na vdávání, a nepomohlo ani štědré věno, které s ní hrabě ze Svatého Jura nabízel. Ačkoliv se mu to příčilo, jinou možnost než svěřit ji klášteru už neviděl.

„Slíbil jste mi to, otče!“ odsekla a pohodila hustou měděnou hřívou. Ani se přitom nezačervenala. Měla na sobě kožené kalhoty zastrčené do vysokých kozaček, vypasovanou vestu svázanou šňůrkami, na bocích se jí pohupovala velice krátká sukně odhalující mnohem více, než se slušelo, a její vosí pas zvýrazňoval široký opasek. Sama si dala na míru vyrobit kožené chrániče na ramena a hruď, luk i lehký krátký meč, který si nyní bez váhání připnula k opasku a luk přehodila přes rameno.

„Posloucháš mě vůbec, Cecílie?! Chceš, abych se hanbou propadl pod černou zem?“ vykřikl hrabě a dívka k němu konečně zvedla tázavý pohled. Byla připravena. Čekala na tuto chvíli dva roky! Dva roky dřiny, potu, bolesti a odříkání. Ne… Necouvne!

Pamatovala si docela přesně, jak to před dvěma lety bylo. Tak moc se chtěla zúčastnit turnaje pod hradbami Bílého Kamene, okouzlena trubači, fanfárami a leskem rytířských brnění! Už tehdy střílela z luku přesněji než kterýkoli z otcových rytířů, ale hrabě se jí vysmál a pobaveně vyhlásil před všemi svými muži: „Až porazíš v boji mečem mého nejlepšího rytíře, pak se budeš moci zúčastnit turnaje!“

Stalo se, a ona si teď jde pro svou cenu!

Nepřesvědčí ji nikdo a nic! Ani posměch účastníků, ani hrozby otce, ani řeči vznešených matrón, které předvádějí své vdavekchtivé dcerušky a přísně dohlížejí na dodržování zažitých mravů a tradic.

„Vaše slovo, otče, bylo vždy zárukou cti, mělo váhu smlouvy s pečetí!“ rozohnila se Cecílie a přistoupila k němu. „Stydíte se za mě? Proč? Protože se nezaleknu souboje s vycvičeným rytířem? Protože střílím z luku lépe než váš nejlepší střelec? Protože mám dost odvahy postavit se do čela honáků a přinést největší trofej? Jsem lepší než moji bratři! Přiznejte to konečně!“

„Jsi žena, Cecílie, a máš se tak chovat!“ namítal, neschopen vyvrátit její slova; byl to pouze povzdech starce vědomého si vlastních chyb. Jako otec selhal. Nezvládl její výchovu. Dopustil, aby zcela zvlčila. Přílišná láska, kterou k ní přechovával, způsobila, že na ni byl příliš měkký.

Ve stanu se rozhostilo napjaté ticho, zatímco venku vládl čilý ruch. Smích, cinkání oceli, řehtání koní, pokřiky rytířů, sluhů, fanfáry trubačů ohlašující začátek nového souboje. V táboře pod sídlem svatojurského hraběte to vřelo, hosté se bavili, sluhové nestíhali narážet sudy s pivem a vínem ani nosit jídlo na stoly. Každé dva roky se v podhradí konal turnaj, který byl skvělou příležitostí pro mladé rytíře vydělat si měšec zlaťáků nebo přijít k dobré službě, ale nejvíce ze všeho lákala mládence jedinečná možnost získat rytířské ostruhy.

„Žena, otče? Já vím, co byste chtěl! Abych si sedla k vám na tribunu a mile se usmívala, abych byla tichá a pokorná… Ale já taková nejsem! Nikdy jsem nebyla! Já nejsem jako Tereza!“ zvolala Cecílie a navzdory příkrým slovům natáhla k otci ruku. Pohladila ho po tváři a upřela na něj své zelenavé oči. Milovala ho, vážila si ho, a právě jemu chtěla dokázat, že na ni může být pyšný. Že může nosit rytířské ostruhy stejně hrdě jako její bratři.

„Nikdo z rytířů s tebou nechce bojovat, Cecílie…,“ vzdychl hrabě. Věděl, že tento spor nevyhraje. „Nechápeš to?!“

„Nechtějí zažít potupnou prohru?“ zatvářila se pohrdavě Cecílie.

„Ne, dceruško, pouze nechtějí bojovat se ženou,“ vysvětlil v naději, že Cecílie to konečně vezme v úvahu, a sedl si na židli. „Musíš to pochopit. Pokud budeš trvat na své účasti na turnaji, uřízneme si ostudu, a přesto se nikdo neodváží zkřížit s tebou meč. Přemýšlej… Velmi dobře zvaž, co se chystáš udělat,“ naposled se otec pokusil přesvědčit dceru po dobrém, zatímco Cecílie nesouhlasně kroutila hlavou.

„Tak tedy poneseš následky!“ Rudolf ze Svatého Jura vstal a přísně stiskl rty.

Cecílie byla tvrdohlavá jako mezek, ale rozhodně ne hloupá. Uvědomovala si, že otec má zčásti pravdu, ale na tomto turnaji se chtěla předvést za každou cenu. Chtěla dokázat sobě i ostatním, že umí být mužům rovnocenným soupeřem, že je té zkoušky hodna, ale zároveň nezapomínala, že otec je pevně rozhodnut konečně ji vdát.

„Trvám na své účasti, otče, a neodstoupím! Vdám se a budu svému muži dobrou manželkou, a vy se mě konečně zbavíte. Mám však podmínku: vezmu si jen toho, kdo mě porazí ve střelbě z luku a v boji krátkým mečem!“ připomněla mu.

Hrabě zatnul zuby. Natáhl se v celé své výšce, upíraje oči na neoblomnou dceru.

„Vybrala sis! V pořádku, ale neopovaž se pak stěžovat si!“ vykřikl rozzlobeně a pohrozil Cecílii prstem. „Neopovaž se!“

***

Štefan z Rozhanovců pomalu cválal v čele družiny, rozhlížel se kolem sebe, vychutnával si pohled na rodný kraj, který už pár let neviděl. Od doby, kdy se stal temešvárským županem, zde nebyl ani jednou. Za hranicemi hrozil Turek, bylo třeba verbovat rytíře, budovat opevnění, zabezpečit vstupní brány do Uher. Teprve teď, když se situace na jihu na chvíli uklidnila, putoval za králem, který byl neustále v pohybu, a osobně mu nesl důležité zprávy. V Prešpurku panovníka nezastihl, prý se vydal do Trenčína. Nezbývalo mu nic jiného, jen ho následovat, podobně jako mnoho dalších šlechticů, do úmoru nahánějících Zikmunda po celé zemi. Naštěstí ho král díky Ctiborovi ze Ctibořic ihned přijal a dal mu nové rozkazy. Panovníkova vůle mu nadělala na čele vrásky a nové zvěsti nebyly ani trochu povzbudivé. Že se schyluje k další válce, bylo jistější než fakt, že ráno vyjde slunce. Štefan dávno překročil třicítku, a přestože byl na vrcholu sil, patnáct let strávených na bojištích s mečem v rukách na něm zanechalo stopy. Dosáhl postavení, o jakém se mnohým šlechticům ani nesní, získal majetek, který se mu nikdy nepodaří utratit, ale stále se cítil nespokojený. Jeho duše zela prázdnotou, potřeboval něco, co by mu zaplnilo díru v srdci, oživilo vyprahlé nitro. Měl pocit, že vlastně ani nikdy nežil, pouze bojoval.

„Posloucháš mě, Štefane? Už podruhé se tě ptám, jestli se na pár dní nezastavíme pod Bílým Kamenem,“ ozval se Adam Podmanický, jeho pobočník a přítel. Vyrůstali spolu, spolu vstoupili do králových služeb, bojovali v krvavých bitvách, dělili se o vítězství i prohry, navzájem si kryli záda.

„Proč?“ ozval se Štefan s pohledem upřeným před sebe. Větve košatých stromů rostoucích po obou stranách cesty se dotýkaly a vytvářely nad pocestnými stinnou klenbu, přes kterou se jen stěží prodíraly horké sluneční paprsky. Cvrlikání ptáků se rozléhalo lesem a přehlušovalo dusot koňských kopyt, muži mlčeli, nebavili se. Únava na tvářích z několikatýdenního putování a pekelného tepla se nedala přehlédnout, ale nikdo si nestěžoval.

„Koná se tam turnaj, mluvili o tom i na dvoře,“ popichoval Adam dál. „Hrabě ze Svatého Jura ho organizuje jednou za dva roky, prý tam najdeš hodně bojechtivých mladíků! A takové přece potřebuješ – nebo se mýlím?“ Štefan po něm šlehl pohledem. Adam měl pravdu, říkaly to jeho oči, ale zároveň dávaly najevo, že se mu to nelíbí. Kolik mladých životů ještě pohltí tato zem, kdy bude mít dost?

„Jdi k čertu, Štefane!“ zavrčel Adam. „Nechce se mi zase spát pod širým nebem! Tak či tak se někde zastavíme, když padne noc, ale mé kosti už dobře vědí, co je křivice! Tvé snad ne? Pak jsi šťastný člověk…,“ brumlal si pod nos, ale dost hlasitě, aby to přítel slyšel.

„Dobře…“

„Slyšíš? I tvoji muži toho mají dost, den, možná dva, oddechu každému dobře padne, i tobě…,“ stál si za svým Adam, nevnímaje velitelův souhlas. Vůbec s ním nepočítal, takové zázraky se přece nedějí.

„Řekl jsem dobře!“ skočil mu do řeči Štefan a bodl koně do slabin, nechávaje překvapeného druha za sebou. Nadlouho se ho ale nezbavil. Adam ho snadno dohnal, jakmile vstřebal tu novinku.

„Opravdu?“

„Copak jsi hluchý?“

„Ne, jen přemýšlím, co tě přimělo změnit názor. Neděláš to často! Vlastně to neděláš nikdy!“

Štefan zakoulel očima. Zbytečně by něco vysvětloval. Neměl chuť ani náladu přiznat, že přítelův návrh přivítal a ani sám netušil proč.

„Tentokrát jsi měl pravdu,“ zamumlal, ale dále to nemínil rozebírat. Na křižných cestách odbočil na Bílý Kámen a i se svým doprovodem se přidal k nekonečné řadě poutníků, kteří měli očividně namířeno na turnaj. Vozy obchodníků s látkami, džbány, vínem a medovinou, stužkami i krajkami, kůžemi i řemeny se střídaly s vozy kovářů, pekařů a kejklířů, dokonce i potulní pěvci a Cikáni táhli na slavnosti. V davu se vyjímali synové zemanů, potomci chudších šlechticů toužících po rytířských ostruhách a dobré službě. Štefan důvěrně znal ten dychtivý výraz mladé krve, sám na tom byl před lety stejně.

Stany rozložené pod Bílým Kamenem se téměř nedaly sečíst, jako by se zde sešel celý výkvět hornouherské šlechty. Kolbiště bylo vskutku impozantní, celá louka před hradbami byla plná bavících se lidí a neustále přicházeli další. Hučelo to tam jako v úlu, lidé pobíhali sem a tam, sluhové nestíhali zásobovat stoly jídlem a pitím, trubači každou chvíli přehlušovali bujarý smích, cinkání mečů, svištění šípů, diváci hlasitě povzbuzovali své oblíbence, ale i hvízdali na poražené.

Štefan a jeho družina se prodírali ke kolbišti, kde spatřili ceremoniáře, kterému v patách kráčelo páže s vlajkou hraběte ze Svatého Jura a Pezinku.

„Vítejte! Přišli jste na turnaj?“ přivítal je v povznesené náladě a Štefan mu podal pravici.

„Ne, zastavili jsme se pozdravit pána Bílého Kamene, hraběte…,“ začal uctivě Štefan, ale nestihl to doříct. Davem se k němu řítil rytíř. Strhl si z hlavy přilbici a těžké brnění na těle mu při běhu hlasitě cinkalo.

„Štefan! Štefan z Rozhanovců! Temešvárský župan osobně! Nevěřím vlastním očím!“ vesele vykřikoval a přitahoval tak pozornost davu. Ceremoniář pouze bezradně rozhodil rukama a raději se rozjetému rytíři klidil z cesty. Štefanovi se pomalu roztahovala ústa do úsměvu, až nakonec rozevřel náruč, a připravil se na bolestivý náraz.

„Mihaile!“ zvolal, když starý přítel povolil medvědí sevření. „Ani se mi nesnilo, že tě potkám pod Bílým Kamenem! Přisámbohu, zázraky se dějí!“

„Kolik to už bude? Tři nebo čtyři roky, co jsme se neviděli?“

„Myslím tolik! Asi ano!“ přitakal Štefan. Nechal si ruku svého přítele na ramenou a statečně snášel tíhu kovových chráničů.

Mihail byl jedním z posledních členů starého rodu Poznanovců, jehož kořeny sahaly do dávných dob, a zároveň jedním z nejoddanějších Zikmundových mužů. Štefana poznal před lety na hranicích říše, bojovali spolu na Valašsku, na Moravě i v Temešváru, kde se z nich stali věrní druhové. Zatímco Štefan si vysloužil úřad župana, Mihail s ostatními rytíři následoval svého krále. Spolu se Ctiborem, Závišem a jeho bratrem Janem patřili mezi nejvlivnější šlechtice na Zikmundově dvoře.

„Pojď, Štefane, představím tě hraběti a jeho rodině. Určitě bude tvou přítomností na turnaji nadšený,“ vyzval ho a hned dodal: „Je tu i Záviš z Garbowa, pamatuješ se na něj?“

„Opravdu? Záviš Černý, ten starý vlk, je zde také?“ překvapeně řekl Štefan. „I jeho bratr Jan?“

„Kdepak, Jan zůstal s králem, ale právě kvůli Závišovi je tu tolik lidí. Má oprávnění jménem Zikmunda pasovat mladé holobrádky do rytířského stavu a vybrat ty nejlepší do služby na dvoře! Jen si to představ!“ vysvětloval Mihail a doprovázel ho k tribuně při kolbišti.

„Téměř se mi tomu nechce věřit!“

„Ani mně! Kdo by to byl řekl, že se setkáme pod Bílým Kamenem!“ zasmál se Poznan, a jakmile spatřil Záviše sedět znechuceně na tribuně uprostřed klábosících žen, začal na něj zuřivě mávat, až mu brnění hlasitě cinkalo. Záviš zareagoval hned, jako kdyby si volání přítele vymodlil. Když Mihail s výmluvným výrazem ve tváři ukázal na Štefana vedle sebe, ústa se mu roztáhla do úsměvu a z čela zmizely chmury. Prudce vstal a tak rychle, jak se jen dalo, se prodíral davem žen a panen, které ho až dosud trápily nekonečnými otázkami a uši trhajícím, hloupým chichotem.

„Štefane! Druhu můj!“ vykřikl a vrhl se na něj jako na záchranné lano. „Pánbůh zaplať, že ses tu zjevil. Děkuji, že jsi mě osvobodil, jinak by mě ty ženské umučily k smrti! Kde ses tu vzal? Čert to vem, hlavně že jsi tu, pojď, dáme si do nosu… Konečně někdo, s kým se dá opít!“ chrlil v jednom kuse. Nečekal ani na odpověď a táhl Štefana co nejdále od tribuny.

„Hej, a co já?!“ ozval se naoko uraženě Mihail, ale Záviš pouze mávl rukou.

„Ty jsi jako pijavice, nedá se tě zbavit!“ odsekl rytíř a šťouchl do Poznana. „Ne že mu podáš prst, Štefane, odtrhne ti ruku od ramene…,“ zasmál se a nikdo se neurazil, ani Mihail. Jen málo lidí si k němu mohlo toto dovolit – pouze ti, kteří spolu s ním hleděli v boji smrtce do očí.

„Počkejte, patří se nejprve pozdravit hostitele!“ bránil se se smíchem Štefan a ohlédl se po svém pobočníkovi. Stál s družinou tam, kde ho nechal. „A také musím zařídit nocleh pro lidi, stáje pro koně a něco na zub.“

Mihail přikývl, očima vyhledal ceremoniáře, hlasitě zapískal a rukou ho přivolal.

„Jak je možné, že o muže temešvárského župana se ještě nikdo nepostaral?!“ vykřikl tak nahlas, až se ubožákovi před ním naježily vlasy na hlavě.

„Čiň se, chlape, jinak tě ještě dnes vyzvu na souboj a věř, že ti utrhnu hlavu dřív, než se nadechneš!“ přidal se Záviš a z odstrašující výšky hleděl na drobného muže jako na švába.

Předváděli se, kohouti, bezostyšně zneužívali svou pověst a působili nanejvýš hrozivě. Štefan se tím pouze bavil. Znal ty dva staré rejpaly jako nikdo jiný, navenek běsnící vlci, v srdci krotcí beránci, jen je není radno nazlobit…

V drobném muži by se krve nedořezal, ba zdálo se, že každou chvíli omdlí, a když se ho Záviš dotkl, aby mu výmluvným gestem poopravil límec na kabátci, podlomila se mu kolena.

„Ale no tak, přátelé, ať si jde po svém!“ ozval se Štefan vážně, ale koutky úst mu škubaly. „O své muže se postarám!“

„Ještěže!“ Záviš se zamračil na muže před sebou a výhružně zvedl obočí. Více nebylo třeba, chlápek se o překot řítil ke sluhům a chrlil jeden příkaz za druhým.

„Vyřešeno!“ plácl se po stehně Mihail a zasmál se. „Víš, že je skvělé pouštět na lidi hrůzu? Jsou pak jako ovce, jen je zaříznout…“

Ve chvíli, kdy tři přátelé zamířili ke stanu, kde si hospodský z podhradí zřídil výčep, zazněly fanfáry a vzápětí vyvolávač spustil:

„Komtesa Cecílie, dcera veleváženého hostitele hraběte Rudolfa ze Svatého Jura a Pezinku, se setká v souboji krátkým mečem s Aldamirem, synem barona Ludvíka Šóši, pána Solnohradu!“

V davu to zašumělo, jakási žena vřískla a vzápětí zavládlo hluboké ticho, rušené jen krákáním hejna vran poletujících kolem a čekajících na zbytky jídel.

Kdosi vykřikl, že pokud Cecílie prohraje, vítěz získá její ruku i věno. A lidé se začali hned hrnout ke kolbišti.

„Sakra! Ona to opravdu udělala!“ zvolal Mihail a bezradně rozhodil rukama. Záviš překvapeně hvízdl, pouze Štefan nic nechápal. Hleděl na své přátele, kteří se zamračeně dívali, jak se zvědavý dav valí rovnou na ně, ale v poslední chvíli je obchází a míří dále k dřevěnému a slaměnému plotu ohraničujícímu bojiště.

„Co to má znamenat?“ ozval se Štefan a bouchl Záviše do zad, aby si vynutil jeho pozornost.

„Ani se neptej, člověče! Nevěřil jsem, že to udělá!“

„Ale co?“

„Tak to ti je, bratře, na dlouhé povídání!“ s povzdechem se ozval Mihail a otřel si pot z čela. „Já jsem ji varoval!“ neodpustil si a zlostně shodil brnění. Dnes měl o zábavu postaráno. Popadl za kabátec sluhu, který stál na konci zástupu zvědavců. Darmo nadskakoval, stejně nic neviděl.

„Odnes mi věci do stanu! Ať tě Bůh chrání, pokud tam nebude všechno!“ přikázal mu a dále se o to nezajímal. Uchopil Štefana kolem ramen a ukázal k bojišti, kde už cinkaly meče.

„Tam, příteli, zápasí útlé děvče jenom proto, že jí nedovolili účastnit se turnaje. Učil jsem ji, vím, čeho je schopna. Když se kvůli prestiži postaví holobrádkovi, jakým je Aldamir Šóša, nic jí nehrozí, na to jsme se Závišem dohlédli. Neměla by však ani jen pomyslet na to, že soupeři nabídne možnost získat její ruku! Je tu dost grázlů, jako je tamten Vavřinec, kteří mají hluboko do kapsy a pasou po jejím majetku,“ Mihail ukázal rukou na skupinu hraběte z Kysaku. „Bez mrknutí oka využije nabídku a Cecílie bude mít velký problém! Velký!“ zdůraznil a zavrtěl hlavou.

„O čem to vy dva staří blázni kecáte? Chcete mi snad namluvit, že v aréně bojuje mečem dcera hraběte ze Svatého Jura?!“ zeptal se nechápavě Štefan a Mihail se Závišem bezradně pokrčili rameny.

Bylo to tak nesmyslné, že si na okamžik myslel, že se ti dva pomátli na rozumu. Ale oni očividně nežertovali. Štefan z Rozhanovců rázně vykročil ke kolbišti a přátelé ho bez váhání následovali. Razil si cestu hučícím davem až k plotu a pak ji uviděl.

S otevřenými ústy zíral na útlé, ohebné děvče a nevěřil vlastním očím. Nedostatek síly nahrazovala obratností. Uskakovala, uhýbala, kroutila se v prapodivném tanci kolem svého soupeře, až ho zcela zmátla. Než se stačil ohnat mečem, dvakrát ho žertovně bodla do chráničů. Byla nebezpečně rychlá. V životě nic takového neviděl! Nakonec ho šikovně navedla na útok, skrčila se, podrazila mu nohy a chlap se jako podťatý svalil na zem. Žena se bleskově vymrštila, přistoupla jeho zbraň a svou mu přiložila ke krku.

Dav jásal. Oslavoval vítěze a hanil poraženého, pro kterého bylo ponížení o to větší, že ho porazila žena. Cecílie si strhla z hlavy přilbici a po zádech se jí rozlil vodopád měděných kadeří. Z jejího šťastného úsměvu se Štefanovi zatočila hlava, srdce se mu na okamžik zastavilo a jako opařený zíral na zjevení, které měl rovnou před očima.

„To je moje holka!“ téměř přeslechl Mihailův hlas plný hrdosti a nadšení. „Viděl jsi to? Viděl jsi, jak mladého Šóšu přelstila? Ubožák, na toto do smrti nezapomene!“ Štefan se nezmohl na odpověď, soustředil se pouze na dívku a na její zářivý úsměv, který zastínil i pálící slunce. Až dosud byl přesvědčen, že ženám meč a luk nesvědčí, že v jejich jemných rukách nemá co dělat, protože by nevěděly, co s ním, ublížily by si. Cecílie ho za pár okamžiků přesvědčila o opaku. Okouzlila ho, úplně ho vyvedla z míry, takže nebyl schopen vydat ze sebe ani slovo. Mihail mu cosi povídal, ale on ho vůbec nevnímal.

A na okamžik se v něm něco pohnulo, něco, co nedokázal pojmenovat a co dosud neznal.

S přáteli se podíval ještě na dva Cecíliiny souboje v lukostřelbě a i v této disciplíně dcera hostitele vynikala a patřičně to dávala soupeřům pocítit. Byla dobrá, to ano, měla přesnou mušku a pevnou ruku, ale chyběla jí pokora, úcta vůči soupeři i síla ustát útok – jeden dobře zvolený úder ji mohl vážně zranit. Navíc proti roky trénovaným rytířům neměla nejmenší šanci. Mihail to vystihl přesně.

„Syn hraběte z Kysaku ji spolkne jako malinu…,“ ozval se Záviš a pohledem sledoval nepřátelský tábor, jako by Štefanovi četl myšlenky. „Vladimír přímo pase po svatojurském bohatství, pouze proto zabloudil na Bílý Kámen. Jeho druhorozený syn by ženitbou získal pěkný majetek i postavení. O nic jiného jim nejde.“

„Vavřinec je mladý, docela by se k Cecílii hodil, kdyby…,“ začal Mihail, ale nedořekl to. Kdyby jen nebyl ješitný, nafoukaný hrubián jako jeho otec, pomyslel si. Štefan v tichosti naslouchal přátelům, ale pohledem neustále sledoval nazrzlou hřívu mladé ženy, jako by se od ní nedokázal odpoutat, a zdálo se, že stejně je na tom i syn hraběte z Kysaku. Nemohl si nevšimnout, jak ji Vavřinec s kamennou tváří hltá očima, jak sleduje každý její krok. Nelíbilo se mu, co vidí, a už vůbec se mu nelíbilo, že ho to užíralo. Ženy ctil, občas se i nějaké dvořil, pokud se mu zalíbila, někdy si dopřál milenku jako každý zdravý muž, ale když ji opouštěl, necítil smutek a ani srdce mu nebilo rychleji než obvykle. Cecílie však pořádně otřásla jeho dokonalým sebeovládáním.

„Vážení hosté, dámy a rytíři, přivítejte hostitele, ctihodného hraběte Rudolfa ze Svatého Jura a Pezinku, pána Bílého Kamene!“ zvolal ceremoniář a vzápětí zazněly fanfáry. Celá louka pod hradem začala provolávat slávu a rozléhal se bouřlivý potlesk vítající starého muže, co vystupoval na tribunu při kolbišti.

„Tak pojď, bratře, představím tě Jeho Milosti,“ plácl Štefana po rameni Záviš a už ho táhl z tlačenice mezi nejvznešenější hosty turnaje.

***

„Ty ses úplně zbláznila! Uvědomuješ si, co jsi způsobila?“ Křik, který Cecílii vítal, když vešla do své komnaty, zněl hystericky. Švagrová Tereza rozčileně pochodovala nahoru, dolů po místnosti, jako by zapomněla, že co chvíli bude rodit. Rozhazovala rukama, prskala jako kočka, kterou někdo hodil do vody, a hlasitě bědovala.

„Uklidni se,“ ozvala se Cecílie a bez většího zájmu prošla kolem ní. Cestou shazovala výztuže z ramen a odepínala si široký opasek. Mrzelo ji, že ani její nejmilejší švagrová nestojí na její straně. Nikdo z rodiny ji nepodpořil, ani jen mrknutím nenaznačil, že jí drží palce. Její vítězství mělo trpkou příchuť. Všichni se na ni pouze mračili.

„Já se mám uklidnit?!“ zaječela Tereza a obrátila se k ní. „Celá rodina je na pokraji zhroucení! Překročila jsi všechny meze, Cecílie! Všechny!“

„Vyhrála jsem…,“ připomněla drobné ženě a hodila meč tak prudce na stůl, že na něm poskočily sklenice.

„Nikomu jsem neudělala ostudu!“

Tereza zakoulela očima. Byla téměř stejně stará jako Cecílie, ale menší a mnohem jemnější, s vlasy jako zlaté hedvábí a pomněnkovýma očima. Tato dobře vychovaná, poslušná žena vždy věděla, kde je její místo, co se od ní očekává. Porodila dvě děti, hochy, a co nevidět se jí mělo narodit třetí.

I když byla přesným opakem divoké Cecílie, přece si byly velmi blízké. Dnes to však neplatilo. Dnes švagrová stála na straně rodiny, manžela, tchána, bratrů a jejich žen, zkrátka na straně početného příbuzenstva.

Tereza přistoupila k Cecílii, zhluboka se nadechla a položila jí na rameno pěstovanou ručku zdobenou prsteny.

„Nepochybovala jsem, že se sobě rovnými vyhraješ, Cecílie. Mihail tě dobře vycvičil, ale za účast na turnaji zaplatíš vysokou cenu,“ promluvila najednou krotce.

„Vůbec si neuvědomuješ, co se může stát, jak si můžeš zkazit život! Copak ti tvá vlastní sestra nebyla výstrahou? Ani naše přítelkyně Katalina?“

„O čem to mluvíš?“

„Přece o sňatku!“ odsekla Tereza a odvrátila pohled. Hledala, kam by si sedla. Objemné břicho jí překáželo, už i záda se začala ozývat. Jednou rukou si podepřela bok, druhou lůno.

„Cítíš se dobře, Terezo?“ Cecílie v okamžiku zapomněla na svou křivdu a usadila švagrovou do křesla.

„Ale jistě, jsem jen naštvaná! Na tebe, protože jsi hloupá! A výbušná!“ vytkla jí a mávla rukou. „Ani jeden z čestných rytířů s tebou nebude soupeřit, pouze ti, co mají hluboko do kapsy nebo…“

„Vždyť mě už tolik nekárej!“ přerušila Terezu Cecílie, podala jí sklenici ředěného vína, usrkla si ze svého a sedla si k jejím nohám.

„Nekárala bych tě, kdybych se o tebe nebála. O tebe a tvůj zdravý rozum. Kam se poděl?“

Až dosud se Cecílii zdálo, že má právo dožadovat se uznání, vždyť na tento úspěch zrozený v potu a bolesti čekala tak dlouho! Má právo cítit se jako vítěz! Ale pohled do nebesky modrých očí Terezy její hněv zmírnil a potlačil pýchu. Byla to jediná přítelkyně, jakou měla, jediný člověk z celé rodiny, který ji neodsuzoval. Který ji chápal a podporoval… Přestože od svatby s jejím bratrem Jurajem se vídaly jen zřídka, nadále k sobě měly blízko.

„S tím sňatkem jsem udělala hloupost, uznávám!“ přiznala nakonec Cecílie, ale zcela vzdát se nechtěla. „Jenže otec mi něco slíbil a nedodržel to! V lukostřelbě nemám soupeře…“

„To přece všichni víme, Cecílie! Nemůžeš však povyšovat vlastní zájmy nad pověst svého otce. Kdo to kdy viděl, aby žena bojovala na turnaji! Nadobro jsi ztratila rozum!“

„Možná ano, ale dnes jsem tam byla a zvítězila jsem!“

Švagrová zakoulela očima. „A co zítra? Co když se ti zachvěje ruka, zamlží zrak? Co když nebudeš dost rychlá?“ nepřestávala atakovat. „Bylo to hloupé rozhodnutí!“

„Může za to otec, měl mi dovolit účastnit se turnaje, když mi to slíbil!“

„Ne, moje milá, můžeš za to pouze ty! Ty ses vzepřela tradicím, ty ses chtěla ve všem vyrovnat mužům! A to nejde!“

„Jak to víš? Jak to, sakra, můžeš tvrdit? Krom toho jsem dala slovo, Terezo, a už ho neodvolám…“

„To od tebe nikdo nechce!“ namítla švagrová a pohodlněji se uvelebila v křesle. Oheň v krbu příjemně praskal a ohříval chladný večerní vzduch v komnatě vysoko ve věži. Z hodovní síně a nádvoří sem doléhal zvuk bujaré zábavy, hudebníci hráli do tance, zpěv a smích se šířil nocí mnohem intenzivněji než přes den. Dvě ženy, které už ani nemohly být rozdílnější, hluk zvenčí a ze síně téměř nevnímaly.

„Vyhrála jsi a dokázala těm pyšným mládencům, že jsi lepší než oni, i svému otci, že jsi lepší lučištnicí než jeho vlastní rytíři, ale dále bych nepokoušela štěstí. Dnes jsi svobodnou pannou, ale zítra… zítra bys mohla být majetkem nějakého vykuka, který bude mít jistější ruku, a mohla bys toho litovat do konce svého života…“

Cecílie neodpověděla. Mlčky vstala a přešla k posteli, kde byly připraveny nádherné slavnostní šaty ze zeleného sametu s dlouhými rukávy, vyšívané stříbrnými nitěmi a zdobené drobnými perličkami. Čekaly jen na to, aby se v nich předvedla v hodovní síni. Chytila lem róby do ruky a promnula ho mezi prsty. Otec jí pohrozil, aby se neodvážila neukázat na večerní slavnosti ve dvoraně, protože ji chce představit vznešeným hostům. Jak jen tyto povinnosti nenáviděla! Ačkoliv měla Terezu velmi ráda, vážila si jí, ctila a respektovala ji, jako by jí byla rodnou sestrou, nikdy by nemohla být jako ona.

„Nad čím přemýšlíš?“ ozvala se švagrová a ztěžka se postavila z křesla. Těhotenství jí zdeformovalo postavu, prsa jí málem vyskočila z výstřihu. Byla neohebná, těžkopádná, pomalá, téměř jako stařena. Snad toto má být vrcholem jejího života a štěstí? Rok co rok v bolestech rodit děti, obšťastňovat manžela a věčně poslouchat?

„Řekni mi, Terezo, jsi šťastná? Jsi opravdu spokojená se svým životem? Nevybrala by sis něco jiného, kdybys mohla?“ vyhrkla ze sebe to, co ji už dlouho pálilo na jazyku. Tereza nadzvedla obočí a tvář jí rozzářil úsměv.

„Nevím, co se ti honí hlavou, ale odpovím ti. Ano, jsem spokojená, jsem šťastná… Miluji svého manžela i své děti, cítím se v bezpečí, nemám nejmenší důvod pochybovat…“

„To jsem nechtěla slyšet…,“ odsekla Cecílie a Tereza se rozpustile zasmála.

„Jsi nespokojená, protože ti osud nedopřál to nejdůležitější, co v životě stojí za to, Cecilko…,“ povzdechla si Tereza. Použila zdrobnělinu jejího jména, jako by jí chtěla připomenout časy, kdy byly šťastnými dívkami, které nic netrápilo.

„A co ti říká svoboda? Pocit vlastní nezávislosti? Možnost o sobě sama rozhodovat?“ dychtivě se vyptávala, ale ani tentokrát se nedočkala uspokojivé odpovědi.

Tereza protočila panenky, sehnula se a nadzvedla šaty z postele. Přiložila je nechápavé švagrové k tělu a usmála se.

„Anka vybrala opravdu dobře. Tyto šaty z tebe udělají královnu slavnosti…,“ začala, ale Cecílii její slova nenadchla. Chtěla být královnou turnaje, ne slavnosti s tancem za doprovodu citer a píšťal. Och, jak přízemní!

„A co tak láska, moje milá…? Až poznáš muže svého života, vedle kterého se ti rozbuší srdce, svět se zcela změní, uvidíš! Budeš šťastná a přivedeš na svět děti, které budeš milovat tak jako já ty své…“

Nemělo smysl oponovat, Tereza žila v blažené naivitě, ve vlastním světě, který Cecílie neznala, a byla si jistá, že ani znát nechce. Nechtěla nikomu patřit, nechtěla být ničím majetkem. Za nic na světě!

Ozvalo se klepání na dveře a do místnosti loudavým krokem vešla baronesa Georgína, postarší a stále svobodná otcova sestřenice, která měla Cecílii vzdělávat a hlídat ji během nepřítomnosti barona na panství. S výsledky její práce otec vůbec nebyl spokojen a vychovatelka to dávala své svěřenkyni výrazně najevo. Nikdy předtím však nebyla tak nepříjemná jako dnes. Její vřeštivý hlas trhal uši – nejen jim, ale i dvěma služkám, které přivedla s sebou.

„Vy nejste stále ještě oblečená?!“ zaječela baronesa a zalomila rukama. „Chcete mě docela znemožnit?! Copak jsem si té hanby dnes neužila už dost, komteso Cecílie?!“

„Vždyť se už obléká…,“ zakročila Tereza a postavila se rozzuřené ženě, jako by Cecílie potřebovala její ochranu.

„Udělala jste ze mě hlupačku, co vás není schopna uhlídat!“ mlela své matróna a tvářila se, že neslyšela Terezinu poznámku. Obě ženy si během oblékání musely poslechnout přednášku o tom, jak se má chovat mladá dáma, jak se má vyhýbat skandálům, které by mohly ohrozit dobré jméno rodiny, zkrátka Georgína si dala záležet. Pokud ji chtěla mít Cecílie z krku, musela se rychle navléknout do sametové parády, dát si upravit vlasy, ověšet se šperky, a tak sama poháněla služky ke spěchu. Netrvalo dlouho a ve společnosti Terezy a Georgíny vešla do nádherně osvětlené hodovní síně. Baronesa se jakoby mávnutím kouzelného proutku změnila z fúrie na dokonalou gardedámu a najednou byla samý úsměv.

Stovky svící ve vysokých svícnech lemovaly místnost, dodávaly jí nádherný lesk a vznešenost, zvýrazňovaly honosný nábytek, vzácné tapisérie, obrazy i erby zavěšené v řadách na stěně nad hlavami hodujících hostů. Dlouhý stůl se přímo prohýbal pod lahodnými pokrmy a číšemi vína, které služebníci neustále dolévali. V koutě stáli hudebníci s píšťalami a příjemnými tóny provázeli tanečníky, zatímco zpěvák s citerou se procházel mezi hosty a vyzpěvoval žertovné písně i teskné balady o věčné lásce.

Cecílie si pohrdavě odfrkla a pevněji se přimknula k usmívající se Tereze, která měla oči jen pro svého manžela.

„Usmívej se, moje milá, a všechno bude v pořádku!“ zašeptala jí švagrová a na znak podpory ji poplácala po ruce.

„To se ti snadno řekne,“ odpověděla Cecílie, ale tvář se jí rozzářila úsměvem hodným komedianta.

Jakmile se ženy objevily v síni, šum a veselí na chvíli ustaly. Hrabě Rudolf v čele stolu je spatřil hned, spokojeně přikývl a mávnutím ruky je přivolal k sobě.

„Mé drahé dcery!“ zvolal, jakmile se mu uklonily a pozdravily jeho i společnost, a ukázal na prázdná místa po své pravici. „Dovolte mi, vážení hosté, abych mezi námi přivítal svou drahou nevěstu Terezu, manželku Juraje, která nám brzy přivede na svět dalšího potomka hrdého rodu šlechticů ze Svatého Jura, a svou nejmladší dceru Cecílii. Mnozí z vás jste ji dnes už jistě měli možnost vidět v turnaji,“ dodal hrabě a neznělo to jako pochvala.

Obě ženy se hned usadily. Tereza po boku svého manžela, Cecílie měla místo mezi Mihailem a nějakým cizincem.

Mladá komtesa postřehla v otcově pohledu němou výstrahu. Mnohem srdečněji se choval k Tereze, neměla mu to za zlé. Ona nebyla – a zdá se, že ani nikdy nebude – vzorem ctnosti a ženskosti jako její milá, všemi oblíbená švagrová. S nuceným úsměvem se dívala někam přes hlavy hostů. Nevšímala si šepotu a nevlídných, obviňujících pohledů, které ji cejchovaly jako značkovací kleště novorozené tele.

Zdá se, že to bude dlouhý, velmi dlouhý večer, pomyslela si a ještě víc vypnula hruď. Vydržela Mihailův výcvik, tudíž vydrží všechno. Stačí zatnout zuby a pokusit se vykouzlit na tváři cudný panenský úsměv, který potěší i baronesu Georgínu.

„Cecílie, dovol, abych ti složil poklonu. Dnes jsi to zvládla bez větší námahy, ale o tvém bláznivém nápadu si ještě promluvíme!“ ozval se po chvíli Mihail a ona sebou škubla. Odtrhla nepřítomný pohled od třpytivé svíce naproti a obrátila se ke svému učiteli. Alespoň s ním si mohla otevřeně promluvit. V síni plné nastražených uší a zvědavých pohledů, dychtících po pikantních skandálech, jejich rozhovor nemohl být tak bezprostřední jako někde venku během výcviku nebo na lovu.

„Dovolte mi, abych vám složil poklonu i já, panno Cecílie!“ připojil se Štefan.

Odkdy se zjevila, nespustil z ní oči. Jakmile vstoupila do místnosti, celou si ji podmanila. Přitáhla všechny pohledy, vřava se ztišila, jen místy bylo slyšet tlumený šepot. To, co Štefan zaslechl, však nebylo zrovna lichotivé. Nedivil se, že dívka má ve tváři strnulý úsměv a že se ve společnosti necítí dobře.

„Představím tě,“ vmísil se Mihail, když postřehl, jak se Štefan snažil upoutat Cecíliinu pozornost, ale nedočkal se žádné odpovědi. Jeho zdvořilost přehlédla a slova přeslechla.

„Cecílie, dovol, abych ti představil Štefana z Rozhanovců, temešvárského župana a mého přítele!“ Mihail se na dívku významně podíval a ona s povzdechem nadzvedla obočí. Další muž, co si myslí, že si ji koupí lichotkami.

Štefan vstal a galantně se mladé ženě uklonil. „Nemohu popřít, že mi vaše krása vyrazila dech…“

„Děkuji, pane, ale radím vám, nedejte na první dojem, obvykle bývá zavádějící! Lichotkami můžete ohromit kteroukoli z dam za tímto stolem, mě však ne,“ odpověděla namísto obligátních frází a vzala si sklenici. Ani se mu nepodívala do očí a klidně se napila vína.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž