Příliš mnoho pokladů (Ukázka)
Author: Hardenová, Helena
Date: 2018-06-01 11:30:07+00:00
Description: Rodinným sídlem Ronov nad Bělou bloudí po nocích podivné stíny. Ozývají se strašidelné zvuky a ráno jsou otevřené dveře, které byly zamknuté. V jedné místnosti archivu dokonce hořelo. Bloudí snad po zámku rodové strašidlo Eusebie Frebonie s ohnivým závojem?
Publisher: MOBA
Rights: ©MOBA

Helena Hardenová

Příliš mnoho pokladů

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Helena Hardenová, 2018

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8281-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8282-1 (mobi)

Tatínkovi

Všechny osoby, hrady a zámky vystupující v tomto příběhu jsou zcela smyšlené.

Ronov, pátek 28. července

Po zámecké zdi přeběhl znenadání osamělý stín. Z parku přináší lehký větřík zvuky noční přírody. Hodiny na zámecké věži právě odcinkaly půl jedné v noci. V tmavých zámeckých oknech se tu a tam míhá slabé světlo. Jako by se někdo nebo spíš něco plížilo starobylými chodbami. Kdesi tlumeně bouchne špatně zavřené okno. Zavlaje sněhobílá záclona… Nebo to byl cíp starobylého šatu? Je tmavá temná noc. Z měsíce zbývá jen teninký srpek a i ten je skrytý za mraky.

Zdá se, že si podivné zámecké bludičky nikdo nevšímá. Najednou se ale ozve výkřik a pak rána. Jako by něco nebo někdo ztěžka upadl na zem. A pak se zase rozhostí ticho. Ticho letní noci dva dny před novem.

Poucheň, úterý 25. července

Dny letošního léta byly velmi, velmi horké. V duchu jsem litovala každého, kdo musí snášet taková vedra v městském bytě bez klimatizace. Asfalt i všechny ty cihly, kamení a beton se v takovém ročním období beznadějně nahřejí a úleva je v nedohlednu. Možná až na konci srpna začne být ve městě snesitelněji. Ale to pak už jen rychle nastoupí podzim. V lepším případě větrný, plný prachu. A v tom horším přijdou deště a později i plískanice, olověně šedá obloha a pak, jak se začne schylovat k Vánocům, také tma už ve čtyři odpoledne.

Na loveckém zámečku Poucheň, kde s tatínkem žijeme, bylo léto podstatně snesitelnější. Suché horké léto bylo totiž jediným obdobím v roce, kdy se chladný dům s metr tlustými zdmi alespoň trošku prohřál. Na Pouchni, které tatínek zatvrzele říkal naše hájenka, byla celoročně téměř sklepní teplota. V zimě dům nikdy docela nevymrzl, a to ani když se netopilo, ovšem v létě se neohříval. Takže jsme k večeru běžně topili i na sklonku teplého července. Ale letošní léto bylo tak horké, že i já, která mám teplo ráda, jsem usoudila, že troška toho chládku nevadí, a nenaložila jsem dřevo do krbu v knihovně. Ovšem na křeslo jsem si preventivně nachystala deku, co kdyby se přece jenom později ochladilo. Tatínek byl dnes nezvykle zamlklý. Totiž, abyste rozuměli, ne že bychom spolu mluvili od rána do večera. Můj táta se raději od rána do večera něčím zaměstnává, než by jenom vedl plané řeči. Ale dnes se mě ani nezeptal, jaký jsem měla den, ani se nenabídl, že skočí do sklepa pro něco dobrého k pití po večeři. Jen roztržitě listoval jakousi ilustrovanou encyklopedií a vypadal, že je myšlenkami někde úplně, ale úplně jinde…

„Tati, děje se něco?“

„Co by se mělo dít, drahoušku?“ řekl, ale ani nezvedl oči od knihy.

„To se ptám já tebe,“ odvětila jsem trpělivě, a to trpělivost opravdu není moje silná stránka.

„Ehm… Nic se neděje.“

„Tati, to vykládej tetě Elis, co je už deset let hluchá, ale ne mně.“

„Vidíš to, teta Elis. Říkal jsem si zrovna dnes, že by ses za ní taky mohla jet někdy podívat!“

„Tati?!? Jsem ochotná přežít tetu, ostatně je to už stará osoba a trochu ohledů si zaslouží. Ale nezapomeň, že žije s Hedvikou, a tu teda nevydýchám ani celých pět hodin, natož delší návštěvu!“

„A tak co kdybys jela třeba… za sestřenkou Imogen? Na Malorku.“

„Tati, na Malorku v červenci?!? Totiž v srpnu?!? Nejsem blázen, to bych se tam usmažila.“

„A tak co za Karolínkou na Maltu?“

„Za Karolínkou pojedu na konci září, už mám letenku. Teď je tam přes čtyřicet stupňů celsia. Tati, ty mě vyhazuješ z domu?“

„Chraň pánbůh, Polynko, to ne. Jsem moc rád, že jsi tu se mnou… Jenom…“

„Jenom?!?“ zeptala jsem se lehce zvýšeným hlasem.

„Jenom jsem si tak myslel, že by sis mohla někam vyjet, třeba. Aby ses tady se mnou nenudila,“ dodal a upřel na mě trochu prosebně své krásné, velké, jen věkem lehce zakalené oči.

„Nemohl bys mi raději říct, co se vlastně děje?“ zeptala jsem se smířlivě, protože mi bylo jasné, že máme nějaký problém.

„Polynko…“ řekl tatínek rozpačitě, „totiž… já jsem asi něco trochu… udělal ne úplně dobře.“

„Já ti nerozumím. Co se děje? A proč mě teda posíláš z domu? Jestli čekáš nějakou dámskou návštěvu, můžu jet domů. Jasně, pojedu prostě do Vídně!“ urazila jsem se.

„Polynko! Domů do Vídně?!? Já myslel, že doma jsi tady, na Ronově!“

Jmenuji se Polyxena Kristina Eusebie Frebonie Berková z Ronova, ale skoro všichni mi říkají Poly. Můj tatínek Čeněk Rudolf Maria Berka je posledním hrabětem z Ronova. Posledním proto, že já nemám další sourozence a bohužel ani děti. Alespoň zatím, jak doufám. Naše rodové sídlo, zámek Ronov nad Bělou, naše rodina s malými přestávkami vlastní už víc než osm set let. Lovecký zámeček Poucheň se nachází jen necelé dva kilometry od Ronova. A pokud vás zajímá, proč nežijeme přímo na Ronově, tak prostě proto, že život tam není příliš snadný. Nároky našich předků na osobní pohodlí byly oproti naší době velmi nízké. Luxusem byl především jakýsi pocit bezpečí, který silné zdi původní vodní tvrze mým předkům dávaly, a teprve potom se řešily věci další. Jako například teplo a světlo. O tekoucí vodě ani nemluvě. Například elektřina není na Ronově dodnes zavedena v budově Starého Hradu, což je původní ronovské sídlo. Na Novém Zámku elektrický proud je, ale v některých místech je ještě původní vedení z dvacátých let minulého století. A kompletní koupelny jsou zde všehovšudy tři. Přičemž celoročně bydlí v budově Nového Zámku správkyně Marcelka Kolísková, momentálně odvelená za trest do pokladny, ta využívá jednu z nich, a dále jsou zde dvě původní zámecká apartmá s koupelnami. Jedno z nich jsme pár let po vrácení Ronova obývali. V přízemí zámku jsou toalety pro návštěvníky i pro personál, víc památkáři nepovolili. Průvodci, kteří jsou na zámku v sezoně ubytováni, bydlí v prostorách hospodářského statku v areálu zámku. Původně jsme měli v plánu vybudovat pro ně bydlení pod střechou, ve třetím patře, ale protože by se museli obejít bez koupelen, od tohoto záměru jsme upustili. I to jsou slasti života na zámku. O tom, že když jsme ještě na Ronově bydleli, nám občas vlezl všetečný turista do kuchyně a párkrát i do ložnice, ani nemluvě.

„To víš, že jsem doma tady s tebou, tati. Já vlastně vůbec nechápu, proč se takhle hloupě hádáme.“

„Ani já ne. Vlastně, když už jsi to zmínila,“ řekl opatrně tatínek. „Dámskou návštěvu já tak trochu čekám. Totiž čekáme…“

„Ty máš nějakou vážnou známost?“ vyjevila jsem se. Totiž, abyste rozuměli, můj tatínek je i ve svých více než sedmdesáti letech krásnej chlap a frajer každým coulem a dámy se okolo něj motají dost a dost. On ale od smrti maminky už nikdy se žádnou ženou nežil. Ne že bych si naivně myslela, že je celou tu dobu sám. A dokonce jsem ho jeden čas i přemlouvala, aby si někoho našel a znovu se oženil. Jenomže mne docela rázně odbyl, že takovou, jako byla maminka, už nenajde, a ať se nestarám. Tatínek je prostě ze staré školy a jsou věci, o kterých se s ním nediskutuje.

„Vážnou známost?“ opakoval po mně trochu náměsíčným hlasem. „To ne, tohle vlastně je o dost horší!“

„Prosím? Tati, já ti dnes vážně ani trochu nerozumím!“

„Ani se ti, děvenko, nedivím. Já si totiž navíc myslím, že ještě ráda pojedeš k tetě Elis. Nebo ještě někam dál,“ povzdechl si tatínek. „Ona se sem totiž řítí Drahuše.“

„Cože?!?“ zavyla jsem nahlas tak, že jsem probudila naši nejmilejší Belinku a málem i novofundlanďana Athoska. „Vždyť jsi přísahal, že ta ženská už nikdy nepřekročí práh tvého domu, tati!“

„Já vím, Polynko. To totiž vzniklo úplně nedopatřením…“

„Houby nedopatřením. Drahuše vůbec neposlouchala, co jí říkáš, a prostě se rozhodla, že přijede, viď?“

Tatínek bezmocně pokrčil rameny a prohlásil stísněně: „Víš, ona volala několikrát, a já se vždycky nějak vymluvil. A pak volala před týdnem, to jsem měl zrovna na stojanu toho nového matchlesse a byl jsem tak trochu roztržitej a nějak se to stalo…“

„Kdy přijede?“

„To je právě to. Už dorazila.“

„Aha. A kam?“ zeptala jsem se s úžasem, protože přítomnost Drahuše Vildomcové by neunikla opravdu nikomu, a na Pouchni kromě tatínka, mě a zvířectva nikdo jiný nebyl.

„Naštěstí je zatím na Ronově. Volala mi Kolísková. Byla dost nasraná, totiž rozzlobená,“ uchechtl se mimoděk, „že ji Drahuše přepadla dnes navečer ve vaně a domáhala se noclehu. Marcelka ji uložila v záložním pokoji, ale obávám se, že ji tam celý týden neudržím,“ dodal tatínek zkroušeně.

Naším nejmilejším obytným prostorem – knihovnou se rozhostilo zlověstné ticho. Jen anglický buldoček Belinka ze spaní trochu zachrápala a Athosek zvedl hlavu. Podíval se napřed na mne, pak na svého pána a krátce štěknul. Zřejmě vycítil, že se na ronovské panství hrnou potíže.

„Teda tati,“ vydechla jsem a cítila, že se mi začíná svírat žaludek, „obávám se, že to chce panáka. Dáš si se mnou?“

„Já snad ani, děvče, nemám chuť,“ zněla odpověď.

„Když si představím, co nás čeká zmařenýho času a šílenejch, ale úplně šílenejch keců o ničem…“

„Kdyby o ničem,“ povzdechla jsem z hloubi duše, „ale ty kecy budou především o ní, o Jeho Veličenstvu Drahuši První!“

Poucheň, středa, 26. července

Vzbudila jsem se s trnutím a silným pocitem deja vu. Z přízemí se ozývaly vzrušené hlasy. Jeden z nich byl tatínkův. Ten druhý, ženský, mu ale co do hlasitosti zdatně sekundoval. V první chvíli mne napadlo, že se po ránu vloudila na Poucheň Drahuše Vildomcová a tatínek jí ve vstupu do domu brání vlastním tělem. Rychle jsem popadla župan a bosky, tiše jako myška, seběhla ze schodů dolů. Hlasy se ozývaly z místnosti, kterou tatínek občas využíval jako kancelář, ale hlavně jako místo, kde měl uskladněnou motoristickou literaturu.

„Odmítám být zástěrkou vašich vilných choutek!“ pištěl naléhavý hlásek.

„Co to melete? Jakejch choutek? Já mám tak choutky na nějakou pěknou motorku leda… Moment, moment, co tím myslíte? Jaký choutky?“

„Nasadil jste si na zámek tu ženskou a já mám sloužit jako zástěrka vašich…“

„…vilných choutek, to už jsme slyšeli,“ povzdechl tatínek a já se připlížila blíž. Ale nemusela jsem si dělat starosti, oba aktéři byli zcela zaujati svojí debatou a mne, zpola schovanou za křídlem dveří, nevnímali.

„Já důrazně protestuji, aby vaše milenka bydlela se mnou pod jednou střechou! Nemáte ani tolik vkusu, abyste svůj vztah zlegalizoval a nastěhoval si ji sem na Poucheň!“

„Ženská, uvažujte rozumně,“ zavrčel tatínek, „zaprvé je paní Vildomcová vdova po mém nejlepším příteli a ještě stále drží smutek. Ale především, nikdy bych si nezačal nic s osobou, která vypadá a myslí jako chodící divan! A má keců jako holič v sobotu. Jenomže o dost blbějších!!“

„Ale ona…“ trochu se zakoktala Marcelka, „ona ta paní říkala, že jste spřízněné duše a že…“

„Paní Kolísková! Marcelo, proboha, mějte rozum! Proč bych si, prosím vás, začínal něco s takhle příšernou ženskou?!? Byla to léta žena mého nejlepšího přítele. Já měl Jirku moc rád. Proč si vzal na stará kolena zrovna Drahuši, to jsem opravdu nikdy nepochopil. Ale on ji měl rád a já to respektoval a respektovat budu. Je mým hostem, i když se pozvala de facto sama. A vás žádám, abyste se k ní tak chovala!“

„Ale pane Berko, já…“

„A pokud se vám to nelíbí, můžete klidně na Ronově skončit úplně! V pokladně vás klidně někdo zastoupí.“

Marcelka strnula. Do poslední velké hádky s tatínkem byla téměř neomezenou vládkyní Ronova, totiž chápejte, jeho kastelánkou a správkyní. Pak si ale na tatínka došlápla tak silně, že se postavil na zadní a poslal ji… do pokladny. Prodávat lístky. Myslím, že si Marcelka malinko škodolibě myslela, že buď tatínek, anebo já, na kterou starost o provoz zámku Ronov najednou z čistého nebe spadla, ještě přijdeme s prosíkem, aby se Marcelka vrátila na svoje místo. Jenomže já jsem poprosila o pomoc kamarádku Lucii a ta se do role správcové vpravila náramně dobře. Všechno na Ronově klapalo jako hodinky. Marcelka v pokladně sice bublala a syčela, ale k její cti musím podotknout, že se vůči návštěvníkům zámku chovala korektně a svoji bolest dávala najevo jenom personálu. I když ustavičně. Navíc si podržela i svůj původní správcovský byt na zámku, o který Lucie nestála, protože i se svojí rodinou žije spokojeně v rodinném domě v Rožánkách, vesničce poblíž Ronova.

„Pane hrabě! Dovolte, abych vám připomenula, že já jsem se pro Ronov i pro vás obětovala,“ začala Marcelka teatrálně, ale tati ji rychle utnul a řekl: „Kolísková, to jste si spletla epochu nebo hraběte. Já po vás nikdy žádný oběti nechtěl. Platil jsem vás vždycky celkem dobře, nechal jsem vás dělat si svoje věci a chtěl jsem jenom jedno… Víte, ženská, co?“

„Abych…“ nadechla se Marcelka a bezmocně poulila svoje vodově modré, černou tužkou podmalované oči.

„Jo, přesně. Abych měl svatej klid! Tak vás žádám, a to důrazně, nějaký kecy o Drahuši si strčte… však víte kam.“ Tatínek si odfoukl a pak už docela klidně dodal:

„Chtěla jste ještě něco?“

„Já totiž,“ vykvikla Marcelka, „ona je totiž…“

„Příšerná ženská, já vím,“ prohlásil už smířlivě tatínek. „Polynka ji úplně nesnáší a já se jí nedivím. Pokaždé jí radí, jak na chlapy a takový ty úplně zbytečný řeči. Takže asi, Marcelko, chápete, že Drahuše musí zůstat na Ronově, a ne že mi ji pošlete na Poucheň!“ prohlásil tatínek výhružně.

„Ale já nevím, jestli to dokážu, pan hrabě,“ pípla Marcelka.

„Určitě jo,“ zabručel tatínek. A licoměrně dodal:

„Dokázala jste zacvičit s tím komisařem přes dotace, loni, takže určitě dokážete srovnat do latě i nějakou Vildomcovou!“

„Vy jste si všiml, že jsem zvládla ministerskou komisi přes dotace?“ řekla dojatě Marcelka.

„Všimnul,“ řekl tatínek, „sice si myslím, že to byla zbytečná akce, protože dotace považuju za blbost a na ty záchody bychom určitě peníze dohromady dali, ale… všimnul. Vy jste, Marcelo, schopná ženská. To vám nikdo nebere. Ale…“

„Ale?“ zeptala se laškovně Marcelka a potřásla tuhými černými lokýnkami.

„Ale někdy mi lezete na nervy,“ prohlásil tatínek procítěně. A dodal: „A to fakt hrozně.“

„Ale já…“ zakňourala Marcelka.

„Já vím,“ povzdechl, „když vy si nemůžete pomoct. To samo. Koukněte, ženská, totiž dámo, já fakticky potřebuju pomoct s tou příšernou Drahuší. Co vám to udělá, když si ji necháte na zámku? A třeba… třeba byste ji mohla nějak… zabavit?“

„A nemyslel jste spíš,“ zeptala se sarkasticky Marcela Kolísková, která přes svoji obtížnou povahu nebyla ani hloupá, ani nechápavá, „že bych vás jí mohla nějak… zbavit?!“

„Tak to by bylo, Marcelo, vůbec nejlepší!“ rozzářil se tatínek. A já potichu vycouvala ze svého utajeného stanoviště. To abych mohla předstírat, že jsem vlastně vůbec neposlouchala neslušně za dveřmi.

O půl hodiny později jsem už kompletně oblečená přišla do kuchyně. Tatínek seděl u stolu, před sebou hrnek s tureckou kávou, do které hleděl tak upřeně, až mne napadlo, že se snad chystá věštit z kávové sedliny.

„Dobré ráno, tati!“

„Dobré ráno, drahoušku,“ zvedl hlavu a jeho obličej rozzářil ten známý, stále stejný a krásný úsměv. „Jak ses vyspala?“

„Celkem dobře, díky. Ale ráno jsem slyšela nějaké hlasy.“

„To jo. Měl jsem brífing s Kolískovou…“ odfrknul si tatínek.

„Nějaké problémy?“

„Ale kdepak. Jenom… jenom jsem ji instruoval, jak si má poradit s Drahuší Vildomcovou.“

„Proč Marcelka?“

„A kdo jinej? Všichni ostatní mají buď plné ruce práce, anebo by tu ženskou rovnou praštili pantokem přes hlavu.“

„Tati?!?“

„Copak, Polynko?“

„Ty taky?“

„Ale ne. Já raději střílím, vždyť to víš,“ zasmál se, ale pak smířlivěji dodal: „Drahuše je mi celkem ukradená. Ale ty ji nesnášíš, tak nechci, aby přišla sem na Poucheň.“

„Já bych ji taky zkousla. Asi.“

„Možná jo. Možná ne,“ utrousil ležérně tatínek.

„Nebudu riskovat, že se sbalíš a vrátíš se do Vídně.“

„Tati, to byly… jenom takové řeči. Nemyslela jsem to vážně.“

„Možná. Ale já to chápu. Drahuše je příšerná osoba. Mně vadí taky, ale třeba do dílny ona nepřijde. Když ještě za mnou jezdili společně s Jiřím, bylo to jediné bezpečné místo. V dílně ji to nebaví, takže mně dá pokoj. Ale… myslel jsem…“ odkašlal si, „že bychom si s ní třeba dnes dali oběd a pak už ji nechali napospas Marcelce.“

„Chudák Kolísková,“ řekla jsem. „Musí sedět v pokladně a teď se ještě starat o Drahuši.“

„Kolísková má na Ronově deputátní byt. A teď, když už nesprávcuje, nemá na něj v podstatě nárok. A navíc pořád pobírá správcovský plat. Takže je opravdu dost dobře placená,“ prohlásil tatínek, „Rozhodně tak dobře, aby se dokázala týden postarat o jednu obstarožní mindu. Ale ty, Polynko, jsi dnes nějaká bledá. Nedala by sis šunečku? S vajínkama? Nebo vajínka se slaninkou?“

„Tati,“ zasmála jsem se, „když začneš mluvit ve zdrobnělinách, tak se ti nedá odolat…“

„Viď?“ rozzářil se tatínek a rozkročil se nad sporákem jako sám Bůh Snídaně. „Tak jak ti je udělám? Omeletku? Míchaná? Volská? Do skla? Nebo snad vejce Benedikt? Ale ty zas moc dobře neumím,“ zasmál se.

„Udělám ti volská. A s kouskem šunečky!“

Ačkoliv jsem po velmi vydatné snídani neměla vůbec hlad, nezbylo, než se na půl jednou dostavit na společný oběd s tatínkem a bohužel, i s Drahuší. Pokud si myslíte, že jsem ho snad uvařila, tak jste na omylu. Máme totiž na Ronově jednu výhodu, a sice neustále vyhrazený stůl v zámecké restauraci U Hraběte Vincenta.

Úmysl zřídit dobrou restauraci pojal tatínek už před několika lety a svůj plán začal uskutečňovat postupně, ale vytrvale, a to i přes odpor Marcelky Kolískové. Ta trvala na tom, že luxusní restaurace se na zámek vzdálený od městských center a movité klientely nehodí a bude zbytečně zabírat prostor, který by mohla zaujmout restaurace lidová. Jak tatínek škodolibě podotkl, kde by se nejspíš prodávaly oschlé párky, ředěná gulášovka a ztvrdlé tatranky, to všechno proto, abychom na hospodě řádně vydělali.

Na to Marcelka fňukavě odpovídala, protože to zhruba rok bylo na Ronově velmi živé téma, že to ona pro sebe zhola nic. Ona že jenom myslí na blaho zámku a pana hraběte. Na to pak hrabě opáčil, že na to jí kašle, protože u něj lidi žádný srágory jíst nebudou.

A tak se stalo, že se na Ronově otevřela luxusní restaurace U Hraběte Vincenta doplněná kavárnou Polyxenina zahrada. Ta ovšem není pojmenovaná po mojí maličkosti, ale upomíná na naše rodové jméno Polyxena, kterou jsem já už osmá v pořadí, stejně jako můj tatínek nosí jméno Čeněk alias Vincent. Náš původní prapředek byl totiž jistý Častolov, což je zase jenom varianta téhož jména. Občas se mě někdo zeptá, jaké to je mít titul (který se ovšem v Česku oficiálně už dávno nepoužívá) a žít na zámku. Odpovídám na to, že velmi podobné tomu žít jako Berková bez titulu v činžáku na Jaselské v Brně, což byl život, kterým jsem až do svých čtrnácti let žila. Když nám ovšem vrátili v restitucích zámek Ronov nad Bělou a část pozemků, které Berkové drželi téměř osm set let, život pak byl dost jiný. Nakonec tatínek vybojoval i bitvu o majetek movitý, část dochovaného mobiliáře a zejména o rodovou obrazovou galerii. A také část rodové knihovny. Když se obrazy předků vrátily na svá místa v obrazárně, zjistila jsem, že ze všech příbuzných jsem nejvíce podobná praraprapraprapratetičce Eusebii Frebonii, která je současně naším nejpopulárnějším zámeckým strašidlem. Bezhlavý správce kupodivu tolik netáhne.

V posledních měsících mne ta podoba s tetou Eusebií Frebonií začala víc a víc znepokojovat. Je o ní totiž známo, že zemřela sama, bezdětná a nešťastná. Což prý je také důvod, proč dodnes bloudí sama po Ronově v měsíčných nocích. Podle jiné pověsti je to proto, že si odmítla vzít za muže nápadníka určeného otcem, lehkovážně si vybírala za milence muže neurozené a nakonec si ji dokonce odnesl čert. A mně se ani jedna z těchto vyhlídek na budoucnost nezamlouvala. Už proto, že jsem momentálně s bývalým mužem v rozvodovém řízení a děti nemám. Zato Lucas, můj téměř bývalý muž ano, má dokonce děti dvě. A obě si pořídil v době trvání našeho manželství, leč nikoliv s mým vědomím. Je to pro mě o to bolestnější, že po dětech zatím marně toužím a… Prostě je nemám.

Se vzrůstající nechutí jsem se vlekla k objektu ronovského zámku na domluvený oběd. Žena tatínkova nejlepšího přítele paní Drahuše mne zajisté neušetří dobrých rad a ponaučení, jak jednoduše a rychle přijít k vhodnému ženichovi. Drahuše totiž má recept úplně na všechno. Včetně nejlepší koprové omáčky, postřiku na mšice a nejlepší finty na to, jak sbalit chlapa ve třech extra jednoduchých krocích. A pokud něco z toho náhodou nefunguje, tak jsem se prostě málo snažila a basta! A nebo si moc vybírám. Tím to bude!

Restaurace byla téměř celá obsazená, ačkoliv hlavní návštěvní hodiny začínaly až po sedmé večer. Proslulost podniku i jeho šéfkuchaře Michaela Gabriela byla totiž měsíc od měsíce větší a přispělo k ní i získání ocenění BIB, které udělují komisaři Michelinského katalogu podnikům, co za rozumné peníze poskytují mimořádný kulinářský zážitek. Získání Michaela pro naši restauraci bylo jedním z tatínkových majstrštyků. Předtím než nastoupil na Ronov, působil několik let ve známé brněnské restauraci U Rytíře. S tatínkem ho ale spojuje láska ke starým motocyklům, a tak se stalo, že je Michael zaměstnaný u nás. A vsadila bych se, že minimálně jednou za měsíc přistane v jeho e-mailu nabídka na nové, lukrativní zaměstnání. On je ale na Ronově spokojený a my jsme spokojení, že ho tu máme.

Nakoukla jsem opatrně do hlavního sálu restaurace. U našeho stolu ve výklenku u okna trůnila na tatínkově místě opravdu velká osoba v šatech s divokým geometrickým vzorem. Než jsem stačila leknutím vyjeknout, objevil se za mnou sám šéfkuchař. Michael byl v civilu, protože ne každý den sám vaří, a tiše řekl: „Pan hrabě se zapomněl v dílně. Asi. Už jsem pro něj nechal poslat. Nechceš si dát na baru skleničku na povzbuzení, než přijde?“

„To nejde,“ odvětila jsem polohlasem. „Nemůžu tam Drahuši nechat jenom tak sedět. To se nehodí.“

„Já bych to tak neřešil, Poly. Přišla už před dvanáctou. Má za sebou předkrm, polévku a dvě malá piva. Teď čeká na hovězí na houbách. Zeptal jsem se jí, zda nechce počkat na vás, že máte přijít na půl jedné, ale řekla, že má hlad.“

„Ona je fakt drahoušek,“ povzdechla jsem si, „ale nedá se nic dělat, půjdu ke stolu.“

„Jak myslíš. V pátek pojedu do Vídně. Nechceš se svézt se mnou?“

„Na jak dlouho?“

„Jenom na otočku. Mám tam na vyzvednutí zásilku ryb. Můžu tě vysadit ve městě a pak zase nabrat, kdyby sis tam potřebovala něco vyřídit. A mohli bychom se stavit někam na jídlo. Mám dva tipy. To víš, musím se vzdělávat,“ zasmál se.

„Vlastně proč ne? Než pořád utíkat před Drahuší, můžu odjet, aspoň na den. Ty budeš brát nějaké speciální ryby?“

„To ani ne, ale potřebuju jich víc než obvykle, když tu budou ti filmaři.“

„Filmaři? Vážně? Tatínek nic neříkal. Ale ani Lucka ne, to je zvláštní…“

„Aha,“ zarazil se Michael, „se mnou jednali rovnou oni, totiž nějaká jejich česká produkční nebo asistentka. Jsou to Američani a budou tady na Ronově točit hororovou pohádku. To je divné, že o nich nic nevíš. Budu se muset přeptat pana hraběte, jak to teda je. Nerad bych jednal bez jeho vědomí.“

„To bude nejspíš jen nějaký šum. Pochybuju, že by Lucce uniklo, že na Ronově bude filmový štáb. A tatínkovi taky. Vždyť říkal, že už tu nikoho od filmu nechce. Na jak dlouho přijedou?“

„Na deset dnů, prý.“

„Tak to je na dlouho a ještě v sezoně. Nějak se mi to nezdá. Jen aby to nebyla zase nějaká marcelkovina.“ Jak už jsem zmínila, na Ronově vládla až donedávna několik let téměř neomezeně Marcela Kolísková, coby správcová zámku. Ne že by se snad tatínek o rodový majetek nestaral. Samozřejmě že ano. Ovšem k zámku přináleží kromě parku, hospodářských budov zámeckého statku, rozsáhlých hospodářských zahrad a zámečku Poucheň také velký další statek stojící na samotě u křižovatky cest vedoucích do Začátek a směrem na Brno, mnoho hektarů lesa a polností a dvě hájovny. Toto všechno obhospodařuje firma Zámek Ronov, s. r. o. A to jsem ještě zapomněla na zámeckou pilu. Zámek Ronov, s. r. o., také provozuje restauraci U Hraběte Vincenta, kavárnu Polyxenina zahrada a zajišťuje provoz zámku včetně průvodcovských služeb a prodeje suvenýrů. Jak z tohoto ne zcela úplného výčtu asi chápete, je nad síly jednoho člověka manažersky zvládnout celou firmu. A tak je jasné, že tatínek už dávno pravomoci a povinnosti rozdělil a o různé typy provozů se starají různí lidé. O lesy hajný pan Koťátko, o park, zahrady a sady pan Kloboučník, o bezpečnost na zámku pan Matula, statek spravuje pan Hromas, restaurační provoz samozřejmě Michael Gabriel, pilu řídí pan Srp a na zámku kralovala až do nedávna Marcelka, rozená a neprovdaná Kolísková. Jenomže ta se s přibývajícími lety čím dál tím víc tvářila, že jediné, co je v rámci firmy a správy panství důležité, je ona a její požadavky na chod a správu zámku. Původně, když nám Ronov na Bělou v restitucích vrátili, tatínek ani s otevřením domu pro veřejnost nepočítal. Počítal s tím, že se otevře jen park, jehož obnovu si vzala hned od začátku na starost moje maminka.

Ronov, ač patří k významným moravským zámkům, byl v letech 1948 až 1991 pro veřejnost uzavřen a užívalo ho ministerstvo zemědělství. Původně jako archiv, pak měla být část Ronova zvaná Nový Zámek přebudována na školicí středisko a Starý Hrad, původní ronovské sídlo, byl prakticky ponechán svému osudu. Ze školicího střediska zbyly na Novém Zámku bledozelené latexové nátěry stěn a v přízemí spousta nefunkčních záchodků. Odpady totiž nikam nevedly. Do budovy masivně teklo a elektrické rozvody byly v zoufalém stavu. Na Starém Hradě došlo alespoň k opravě střechy a byla naplánována výměna původních oken. Okna byla částečně vyňata, ale dodávka nových se někde zdržela a část místností původní vodní tvrze okupovali ptáci.

Takže uvažovat v prvních letech našeho života na Ronově o tom, že bude možné zámek zpřístupnit veřejnosti, znělo jako čistá utopie. Ale rok se s rokem sešel a v prvním patře bylo možné otevřít obrazárnu, knihovnu a tři salony. V těch letech jsem provázela na Ronově i já a vždycky mě uváděly do rozpaků upřené pohledy návštěvníků, které hledaly v mých rysech podobu s předky. Já totiž fakt vypadám, jako bych prapratetě Eusebii Frebonii z oka vypadla.

Jak Marcelka neustále stupňovala svoje požadavky na otevírání dalších a dalších zámeckých prohlídkových okruhů, úprav parku tak, aby si v něm mohly hrát děti, a hlavně zázemí pro turisty, tatínkova trpělivost naopak byla čím dál tím víc vyčerpávána.

Když pak neústupně prosazovala zřízení dalších toalet pro návštěvníky na druhém nádvoří a argumentovala tím, že to po nás dřív nebo později Evropská unie stejně bude chtít, došla tatínkovi trpělivost definitivně a poslal Marcelku do pokladny. A protože na mne najednou spadla veškerá starost o provoz zámku, a dokonce i organizaci autoveteránské výstavy a jízdy elegance, zmobilizovala jsem všechny síly a povolala na Ronov svoji nejlepší přítelkyni a kamarádku z dětství Lucii Novotnou. Ta se s grácií a elegancí vpravila do role správcové tak rychle a dobře, že po Marcelce během pár dnů nikdo ani nevzdechl. Ale protože je tatínek měkkosrdcatý a jako každý chlap nerad řeší problémy, Marcela na Ronově zůstala. Sice v pokladně, ale stále byla zde.

„Moc se omlouvám,“ ozvalo se za námi, „jdu pozdě. Zapomněl jsem se s tetičkou velocettičkou,“ prohlásil tatínek rozjařeně, protože vždycky, když se zabývá svými motocykly, je potom rozjařený. Pak ale jeho zrak padl na náš stůl a za ním trůnící vdovu Vildomcovou a lesk v oku pohasl.

„Jejda, já málem zapomněl, že máme společnost. Míšo!“ obrátil se na šéfkuchaře, „musíš za mnou zaskočit do dílny, velocettička se už náramně klube, opravil jsem ten alt a šlape jako hodinky. Musíš si to poslechnout!“

„Velice rád, pane hrabě. Určitě zaskočím hned po obědě, pokud vám to nebude vadit. Chtěl jsem se jenom zeptat, jestli nebude problém, pokud budeme částečně vařit pro ty filmaře. Sice snad mají nějaký catering, ale…“

„Vař si, pro koho chceš, Míšo, a já pro tebe nejsem žádnej hrabě, ale Čeněk! Už jsem ti to říkal několikrát,“ prohlásil tatínek bohatýrsky. Pak dodal: „No nic, jdeme za Drahuší. Ať to máme za sebou!“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Ronov, pátek 28. července

Poucheň, úterý 25. července

Poucheň, středa, 26. července