S vďakou uznávame, že náklady na tento preklad boli hradené z dotácie Swedish Arts Council.

The cost of this translation was defrayed by a subsidy from the Swedish Arts Council, gratefully acknowledged.

Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knižku, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s.r.o.

Jonas Hassen Khemiri

Allt jag inte minns

Copyright © 2015, Jonas Hassen Khemiri

All rights reserved

Translation © Drahomíra Uhríková, 2018

Design & Layout © Mária Rojko, 2018

Cover illustration © Katarína Slaninková, 2018

Slovak edition © Artforum, 2018

Oh na na, what’s my name?

—

Rihanna

Dom

Sused vystrčí hlavu spoza živého plota a pýta sa ma, kto som a čo tu robím.

Vitaj. Posaď sa. Sprav si pohodlie. Sľubujem, že sa nemusíš ničoho obávať. Stačí stlačiť alarm a budú tu do tridsiatich sekúnd.

Sused požiada o prepáčenie. Vysvetľuje, že po tom všetkom, čo sa stalo, je skrátka prirodzené, že začali byť viac podozrievaví voči ľuďom, ktorých nepoznajú.

Tiež som mal jasnú predstavu, ako by to tu malo vyzerať. Veď vieš, skoro ako z filmu. Hrubé oceľové mreže, nechutné toalety niekde v rohu, poschodové postele a zaparené sprchy, kde si treba dávať bacha, aby sa ti nevyšmyklo mydlo z rúk. Myslel som, že budem musieť mať žiletku nonstop pod jazykom, byť furt v pozore. Ale vidíš to sám. Podobá sa to skôr na turistickú ubytovňu. Ľudia sú tu v pohode. Toalety čisté. Je tu dokonca dielňa, kde môžeš vyrábať veci z dreva. Mal som šťastie, že som tu skončil.

Sused ma pozýva na kávu a sprevádza hore štrkovým násypom. Zavrie dvere do pracovne a v kuchyni zapne kávovar. Tragické, povie a pokýva hlavou. Je to neuveriteľne tragické, čo sa tu stalo.

Ešte mi zostávajú dva mesiace a tri dni. Celkom v pohode. Moc na to nemyslím. Mám sa tu dobre. Okej teda. Je to dlho. Ale na druhej strane sa už nestresujem, ako zaplatiť nájomné. Čo chceš vedieť? Mám začať tým, ako som spoznal Samuela? Chceš počuť kratšiu alebo dlhšiu verziu? Vyber si. Mám všetok čas sveta.

Sused postaví na stôl malé biele poháre a na podnos vyloží čajové pečivo. S kým si ešte hovoril? pýta sa. Šíria sa tu o tom rôzne reči. Niektorí hovoria, že Samuel trpel depresiou a plánoval to dlho. Iní tvrdia, že to bola náhoda. Ďalší zo všetkého vinia dievča, s ktorým chodil. Ako sa len volala? Laida? Saida? Už to mám, Laide. A niektorí vravia, že to bola chyba Samuelovho veľkého kamoša. Toho, ktorý sedí vo väzení. Toho, ktorý by za peniaze urobil hocičo.

Prvýkrát sme sa stretli vo februári dvetisícdeväť. Bol som na záťahu s Hamzom. Dostal tip, že istá osoba bude na jednej súkromnej párty v Liljeholmene. Išli sme tam. Zazvonili. Baba, čo nám otvorila, nestihla zabuchnúť, pretože Hamza strčil nohu do dverí a vybalil na ňu svoje kecy o tom, že poznáme niekoho, kto pozná niekoho, a že sme tu preto, aby sme skolaudovali jej nový byt. Nakoniec nás pustila dnu.

Sused nalieva kávu do pohárov, ponúka mi pečivo a hovorí, že Samuela príliš dobre nepoznal. Jeho babku som však poznal veľmi dobre. Ak žijete s niekým v susedstve vyše dvadsať rokov, tak sa spoznáte. Je to nevyhnutné. Zvykli sme sa zdraviť, keď sme sa stretli dole pri poštových schránkach. Povedali sme si, ako sa nám vodí, rozprávali sa o počasí. Raz sme viedli dlhší rozhovor o výhodách a nevýhodách geotermálnej energie. Bola to dobrá žena. Úprimná a priama, svojhlavá s pevnou vôľou. Je naozaj škoda, že to takto dopadlo.

Nasledoval som Hamzu do nóbl bytu. Prechádzali sme z izby do izby a pokyvovali hlavami na ľudí, ktorí sa radšej pozerali na parkety, len aby nemuseli odzdraviť. Čudoval som sa, čo tu robíme, pretože ľudia na párty nevyzerali ako Hamzovi klienti. Chalani v sakách a baby v lodičkách na doma, chladnička s digitálnym displejom a funkciou na výrobu ľadu. Pomyslel som si, že toto pôjde rýchlo, Hamza len potreboval nájsť správnu osobu, urobiť, čo bolo treba, a ja som mal postávať bokom, aby bolo jasné, že už je na vyjednávanie neskoro.

Sused si dal hlt kávy, obrátil tvár k stropu a prehltol. Kedy som naposledy videl Samuela? Keď sa tu zastavil, aby vyzdvihol auto. Pamätám si na to, akoby to bolo včera. Bol štvrtok ráno, v noci pršalo, ale potom dážď ustal. Sedel som tu a počúval rádio, keď som zrazu zazrel, ako sa ktosi poneviera okolo schránok. Zdvihol som sa a podišiel bližšie k oknu, aby som mal lepší výhľad.

V obývačke hrala hudba. Ľudia tancovali spôsobne ako figuríny vo výklade. Usmievali sa ako legoví panáčikovia. A niekde uprostred bol Samuel. Najskôr mi napadlo, že má asi epileptický záchvat. Akoby vibroval do rytmu hudobného podmazu, vypeckovaného na dve paličky. Potom padol na kolená a opäť sa vyhupol na rovné nohy ako nejaký gitarista. Kýval hlavou zo strany na stranu, predstierajúc, že je kostolný zvon. Do polnoci ostávali ešte dve hodiny a Samuel tancoval, akoby to bola tá najlepšia pomlčka posledná pesnička na svete.

Sused vstane a postaví sa k oknu. Tu som stál. Presne tu. Bolo osem štyridsať. Pozoroval som poštové schránky. V ruke som držal telefón. Ak by to bol niekto, koho nepoznám, vytočil by som špeciálne číslo. Ale čoskoro som zistil, že to bol Samuel. Kráčal hore násypom s miestnymi novinami a pár letákmi v ruke. Pod rozopnutým kabátom mal na sebe sako a košeľu. Šiel pomaly, so zvesenou hlavou.

Hamza išiel ďalej. Ja som ho nasledoval. Našli sme nášho človeka, prebehol krátky rozhovor, bankovky zmenili majiteľa, všetko šlo rýchlo a hladko. Keď sme boli hotoví, Hamza sa chcel ešte napiť. Nalial si dva drinky, mne nalial jeden. Hodil do seba prvý a otriasol sa ako animovaná postavička. Potom sme ticho postávali. Nikto sa s nami nebavil. Ani my sme sa s nikým nedali do reči. Občas tá baba, u ktorej bola párty, nakukla do kuchyne, či sme nič nepotiahli.

Sused vystrel skrčený ukazovák. Vidíš tamtú brezu? Tam sa postavil. Pozeral sa hore na spálené kvetináče a obhorený dom. Spomínam si, ako som si pomyslel, že vyzerá bledšie než zvyčajne. Natiahol ruku a potľapkal sa zľahka po líci, akoby sa chcel prebrať alebo možno utešiť.

O pár minút vošiel Samuel do kuchyne s nejakou fúzatou babou. Na tričku mal kruhy od potu a jeho kamoška mala prehodenú červenú deku bez otvorov na ruky. Preberala s ním plány na večer. Chceli ísť do klubu pri hoteli Reisen a nejaký DJ ich dal na zoznam v podniku Grodan a potom mal niekto, koho volali Kripel Káro, oslavu v štvrti Midsommarkransen. Samuel prikyvoval a dolieval si. Pomyslel som si, že je svalnatý asi ako luk. Hamza išiel na vécko. Ostal som tam sám. Bola to dobrá príležitosť prihovoriť sa. Mohol som mu podať ruku a predstaviť sa tak, ako to ľudia na párty robia. Ako to ide? Kam máte namierené? Odkiaľ sa poznáte s kočkou, čo usporadúva párty? Čo je ten DJ zač? Kde presne bude žúrka u Kripla Kára? Ale nič som nepovedal. Len som tam stál a uvažoval, že by som mal niečo povedať. Pretože tam a vtedy som ešte nebol zvyknutý počuť svoj hlas tak ako teraz.

Sused sa opäť posadí a doleje si kávu. Ubehla dobrá štvrťhodina. Keď Samuel vyšiel z domu, niesol plastovú tašku, ktorá bola taká preplnená, až sa zdalo, že uško sa čochvíľa pretrhne. Napchal ju na zadné sedadlo a práve si sadal za volant, keď ma spozoroval. Zdvihol ruku a zamával mi.

Samuelova kamoška si išla von zapáliť a on začal otvárať a zatvárať zásuvky v kuchyni.

„Asi nevieš, kde sú nože, však?“ spýtal sa ma.

Ukázal som na stojan s nožmi.

„Dík.“

Samuel vytiahol melón z priehradky na ovocie, rozdelil ho v strede a spýtal sa, či si dám. Prikývol som. Potom prechádzal po kuchyni a rozdával kúsky melóna.

„Brutálna párty,“ zahlásil, keď sa vrátil.

Prikývol som.

„Máte ešte niekam namierené?“

Mykol som plecom.

„Chceš skúsiť jednu super vec? Na, strč sem ruku.“

Samuel mi podal polku rozkrojeného melóna. Premýšľal som, či je chlapec v poriadku.

„Fakt je to super, skús to!“

„Prečo?“ nechápal som.

„Budeš si to pamätať.“

A aj keď som nevedel prečo, natiahol som ruku a strčil ju do melóna.

„Aký je to pocit? Divné, čo? Nie je to super? Teraz je rad na mne.“

Nebol to nijako zvláštny pocit. Vlhký. Trochu to chrúpalo. Vytiahol som ruku z melóna a Samuel tam strčil tú svoju. Ostatní sa na nás pozerali, akoby sme čúrali do umývadla. Ale Samuel sa len smial a pýtal sa, či to tiež chcú skúsiť.

„Budete ľutovať,“ hovoril im, keď odmietavo krútili hlavami.

Sused zhlboka vydýchol. Stál tam. Pred babkiným opelom. S rukou zdvihnutou na pozdrav. Už som mu takmer odzdravil, ale potom som zahliadol začmudenú záhradu, zvyšky toho, čo kedysi bývala povala jeho babky, čierne spáleniny uprostred strechy mojej garáže. Spomenul som si, ako zle to mohlo dopadnúť, ak by sa tá povala zrútila na inú stranu. Odvrátil som zrak. Bolo to ťažšie, než som čakal. Bol som takmer nútený to spraviť, len aby ruka neopätovala pozdrav sama od seba [pravú ruku tlačí ľavou smerom nadol]. Niektoré veci sú zažité tak hlboko, že je nemožné ich potlačiť. Robili sme ich celý život a sú jednoducho v nás. Je to ako so sexualitou.

Samuel si osušil ruku a predstavil sa. Nevedel som, aké meno mám použiť, lebo keď som chodil na záťahy s Hamzom, nikdy som nehovoril svoje pravé meno. Raz som sa predstavil ako Örjan. Inokedy ako Travolta. Keď sme sa votreli na jeden súkromný večierok v Jakobsbergu, boli sme práve na stope sestrám dvojičkám, ktoré si požičali peniaze na záchranu svojho kaderníctva. Volal som sa Holabandola. Rovnako ako švédska hudobná skupina zo sedemdesiatych rokov. Mohol som povedať čokoľvek, pretože ak vyzeráte určitým spôsobom, nikto sa neodváži tvrdiť, že to nie je vaše pravé meno. Ale keď sa Samuel predstavil, prezradil svoje skutočné meno. Bol som pripravený na otázky, čo nasledovali.

„Čo vravíš? Vamdad? Vanbab? Van Damme? Ahá, Vandad. Aký to má pôvod? Znamená to niečo? Odkiaľ sú tvoji rodičia? Prišli sem ako politickí utečenci? Narodil si sa tu? Si úplný alebo polovičný Švéd? Cítiš sa ako Švéd? Ako veľmi švédsky sa cítiš? Ješ bravčové? Mimochodom, cítiš sa ako Švéd? Môžeš sa vrátiť späť? Už si sa niekedy vrátil späť? Aký je to pocit vrátiť sa späť? Je to možno tak, že sa cítiš ako cudzinec, keď si tu, a ako Švéd, keď si tam?“ Po tom, čo si ľudia všimli, že nemám chuť hovoriť o pôvode, skúšali sa pýtať, ako trénujem, či mám rád proteínové nápoje, alebo čo si myslím o MMA.

Sused odsunie hrnček s kávou a odkašle si. Takto s odstupom si myslím, že som mu pokojne mohol odzdraviť. Aký by v tom bol rozdiel? Možno žiadny. Samuelov deň by sa začal trochu veselšie. Keď by sa vydal na cestu, mal by o niečo lepšiu náladu. Ale nemohol som predsa vedieť, že sa vidíme naposledy.

Samuel bol iný. Nepýtal sa ma na pôvod alebo môj tréningový plán. Len povedal:

„Vandad? Ako šach, ktorý bojoval proti Džingischánovi? Drsné.“

A potom desať minút kecal o Mongoloch. Povedal, že nula celých päť percent mužskej populácie má časť Džingischánovej DNA, pretože obšťastnil pomlčka znásilnil veľa žien. Vravel, že Džingischánova ríša bola najväčšou v histórii a že Mongoli vyvraždili asi štyridsať miliónov ľudí. Rozprával mi, ako trestali chamtivých zemepánov tým, že im do telesných otvorov liali roztavené žeravé zlato, až kým sa ich telo neusmažilo. Nechápal som, prečo mi tento chriašteľ rozpráva o Mongoloch, a už vôbec som nechápal, prečo ho počúvam. Ale na spôsobe, akým sme sa spolu bavili, bolo niečo zvláštne. Vôbec sme nespomenuli prácu, kde bývame alebo skadiaľ sme. Hovorili sme len o mongolských zbraniach, o ich bojovej technike, lojalite a koňoch. Teda. Väčšinou rozprával Samuel, ja som počúval. Ale keď sa objavila v kuchyni baba, u ktorej bola párty, a videla ma zahĺbeného do rozhovoru, jej pohľad na mňa sa akoby zmenil. Páčil sa mi jej výraz.

„Odkiaľ to všetko vieš?“ spýtal som sa a myslel si, že možno vyučuje dejepis.

„Neviem,“ povedal Samuel a smial sa. „Myslím, že to mám z nejakej počítačovej hry. Mám hrozne záhadnú pamäť. Niektoré veci sa tam jednoducho usadia.“

„Hoci väčšina sa len tak vyparí,“ dodala jeho kamoška, ktorá sa práve vrátila z balkóna zabalená v červenej deke a zahalená oblakom dymu.

Sused pozmetá zopár omrviniek z voskovaného obrusu a poznamená, že nie je ako mnohí susedia v tomto bloku. Nemám predsudky voči ľuďom z iných krajín. Nikdy som nechápal, prečo by sa podľa niektorých mali odlišné kultúry izolovať. Milujem cestovanie. Odkedy som na penzii, trávim chladnejšiu polku roka v zahraničí. Indické jedlo je veľmi chutné. Pri pulte s rybami v potravinách pracuje chlapík z Eritrey a je hrozne zábavný. Nemal som žiadny problém ani s tým, že sa do domu Samuelovej babky začali sťahovať noví ľudia. No vadilo mi, keď si spravili grilovačku v altáne a svoje odpadky nahádzali do môjho smetiaka. To však nemá s ich pôvodom nič spoločné.

Keď sa Hamza vrátil, atmosféra v kuchyni sa zmenila. Ľudia si odrazu držali poháre bližšie pri tele.

„Hotovo?“ spýtal som sa.

„Šukajú buzeranti v lese?“ nadhodil.

„Prečo či šukajú buzeranti v lese?“ opýtal sa Samuel.

„Eh, to sa, kurva, len tak hovorí,“ odvrkol Hamza. „Prečítaj si nejakú knihu, potom aspoň nebudeš oblažovať okolie svojou nevedomosťou.“

S Hamzom sme sa pobrali ďalej. Videl som, v akej je nálade. Niečo ho škrelo. Vedel som, že to bude dlhý večer. A mal som pravdu. Než sa skončila noc, stali sa isté veci, nemôžem presne povedať aké, ale podržal som ho, nesklamal som. Povedal som, že s ním vytrvám celú cestu, a tak aj bolo, kryl som mu chrbát, lojálne ako Mongol. Ale keď som sa vracal domov, sľúbil som si, že zaradím spiatočku a nájdem iný spôsob, ako zaplatiť nájom.

Sused mi podá ruku a želá mi veľa šťastia v snahe zrekonštruovať Samuelov posledný deň. Ak by som ti mohol dať radu, mal by si sa snažiť prerozprávať len to, čo sa stalo. Jednoducho, od začiatku do konca. Čítal som nejaké úryvky z tvojich kníh a mal som pocit, že si všetko len zbytočne komplikuješ.

Domov

Opatrovateľka zo spodného podlažia hovorí, že nechce mať v knihe svoje pravé meno. Volaj ma radšej „Michaela“. Vždy som sa chcela volať „Michaela“. Mala som v škôlke kamarátku, ktorá sa tak volala, a vždy som jej závidela, že môže povedať svoje meno bez toho, aby sa jej všetci vypytovali, skadiaľ je a čo jej meno znamená. Napíš, že som Samuela vôbec nepoznala. Stretla som ho len párkrát v práci. Otvárala som mu dvere, keď šiel navštíviť babku. Naposledy som začula klopkanie na dvere a ostrý zvuk, čo sa zarezával do uší, vyšla som teda na chodbu. Stál tu a klopal kľúčom od auta na sklenú výplň dverí. Prístupový kód som mu už raz dávala a dokonca som mu prezradila svoju poučku, aby si ho ľahšie zapamätal. Používala som ju na začiatku, nech si spomeniem na správne čísla. No on tam teraz stál, klopkal, a keď ma zbadal, trochu zahanbene sa usmieval. Vyzeral, akoby sa práve zobudil. Vliekol preplnenú tašku a pred ústami sa mu tvoril oblak pary. Spomínam si, že som premýšľala, ako dlho tam už asi stojí a pokúša sa rozpamätať na kód.

Nič zvláštne. Ver mi. Ak by to bolo dôležité, určite by som ti to povedal. Hlúposť. Taká menšia potýčka. Hamza stretol chalana, ktorý mu dlhoval peniaze, no nemali sme úplne rovnaký názor na výšku pôžičky. Museli sme ho stiahnuť na toalety a pripomenúť mu presnú sumu. Nič vážne, ani nemyslím, že by to nahlásil. Bol to len taký bežný večer, ktorý sa skončil tým, že sme zavolali nášmu taxikárovi a ten nás rýchlo a hladko hodil domov aj bez bloku. Hamza sa vyškieral na zadnom sedadle, spokojný s výplatou. Vyrátal mi podiel a rozprával, že by sme sa mali spojiť a začať vlastný biznis, nielen makať na druhých. Ale ja som sa už rozhodol, že s tým končím.

Michaela sa smeje, keď sa jej pýtam na poučku. Ono to znie strašne školácky, lenže s poučkami je to tak, že čím sú zložitejšie, tým lepšie. V tom čase bol kód 1472, a tak som si povedala, že je to ako mix začiatku prvej svetovej – 14 – a teroristického únosu na olympiáde – 72. Tú poučku som mu vysvetľovala dvakrát, lebo ma už nebavilo večne chodiť otvárať. A teraz som musela zas. Otvorila som, pozdravila a spýtala sa, či si pamätá poučku ku kódu.

„Poučku ku kódu?“ spýtal sa.

A to som si už pomyslela: Okej, jedna vec je nepamätať si kód a druhá zabudnúť poučku k nemu. Ale aby si človek ani nespomenul, že nejakú poučku počul, to je už moc. Možno som si dokonca povedala: Okej, máte to v rodine, o pár rokov sa tu uvidíme.

Ešte v ten týždeň som sa ozval jednej sťahovacej firme. Poznal som pár ľudí, ktorí tam dostali na krátky čas robotu. Blomberg sedel medzi svojimi šanónmi v žltej šiltovke s nasadeným headsetom, a keď som vstúpil a predstavil sa, jeho pohľad prechádzal od jedného bicepsu k druhému.

„Máš vodičák?“

Prikývol som.

„Si švédsky občan?“

Prikývol som.

„Kedy môžeš nastúpiť?“

Opatrovateľ z horného podlažia nemá žiadny problém s použitím skutočného mena v knihe. Volám sa Gurpal, ale všetci mi hovoria Guppe. Chceš tam aj priezvisko? Napíš tam tridsaťosem rokov, nezadaný, mám rád prechádzky, filmy s vesmírnou tematikou a počúvam R. Kellyho, ale nie tie jeho pornosongy. Pracujem tu dva, takmer tri roky, lenže to len tak príležitostne, vlastne som hudobník, mám doma malé štúdio, sám som ho postavil, je to taký prestavaný šatník, kde nahrávam vlastné piesne. Je to moderný soul, ale po švédsky, veľa sláčikov a piano okorenené vplyvmi bhangra, hip-hop beatmi a melodickými refrénmi. Jeden môj kamoš to popísal ako up-tempo trip-hop pretlačený cez jazzový soulfilter, je to mestská populárna hudba marinovaná v klasickom bebope a líznutá jungleom. No, znie to nudne, ale rád ti pošlem pár nahrávok, ak by si si to chcel vypočuť.

Skôr než budeme pokračovať, rád by som o tebe vedel viac. Ako si prišiel na tento nápad? Prečo sa chceš rozprávať práve o Samuelovi? S kým si ešte hovoril?

Guppe vraví, že sa mu práve končila služba, keď Samuel vystúpil z výťahu. Bolo pol desiatej, ale jeho babka bola hore od siedmej a pýtala sa naňho každých desať minút. Teraz, keď konečne dorazil, zaspala.

„Ako sa má?“ spýtal sa Samuel a potláčal zívnutie.

„Zdá sa, že má dobrý deň,“ povedal som. „Sťahuješ sa?“

Samuel sa smial a pozeral dole na tašku, ktorá bola plná ako vrece smetí.

„Ale nie. To je len pár vecí z jej domu. Nostalgické haraburdičky. Myslel som, že by bolo fajn mať ich so sebou.“

„Pre teba alebo pre ňu?“

„Aj aj. Už si počúval túto klasiku?“

Samuel vytiahol z tašky CD. Na obale bolo priesvitné krídlo naplnené cukríkmi.

„Sladkosti pre uši sedem?“

Samuel prikývol.

„Od Larsa Roosa. Tiež známe ako Sladkosti pre uši jeden až šesť. Keď som bol malý, babka ho neustále počúvala.“

Samuel odišiel za svojou babkou, ktorá sedela a spala v spoločenskej miestnosti s televízorom. Mala biele topánky, ľahkú béžovú bundu a sukňu, na farbu si už nespomeniem. Pred ňou ležala cestovná taška. Pokúšal som sa jej vysvetliť, že ju nepotrebuje, že len pôjde do nemocnice a hneď sa vráti. Ale odmietala to, hovorila, že ju musí mať so sebou, a ak som sa za ten čas, čo som tu, niečo naučil, tak to bolo neprehovárať ju, keď si čosi zaumienila. „Nie som svojhlavá,“ hovorievala. „No nikdy sa nedám.“

Okej, schovaj to cévéčko. Mne je u riti, z akého si vydavateľstva. Nestarám sa, čo si predtým napísal. Len som zvedavý, čo ťa z tvojej súkromnej minulosti predurčuje, že si ten pravý, aby si toto prerozprával. Prečo chceš písať práve o Samuelovi?

Guppe hovorí, že Samuel stál a pozeral na svoju babku pár minút predtým, ako ju zobudil. Chrápala. Takto sedela [otvorí ústa, akoby si chcel opaľovať hltan vo svetle žiaroviek]. Pred ňou ležala cestovná taška, a keď ju Samuel otvoril, vypadli odtiaľ svietniky, tortová naberačka a dva diaľkové ovládače. Samuel ju potľapkal po líci [dvakrát sa dotkne vlastného líca, zavrie oči]. Mykla sa a pretrela si oči. Pozrela na svojho vnuka. Na pár sekúnd sa zdalo, že ho nespoznáva. Potom sa rozosmiala a kričala [rozprestrie ruky ako krídla lietadla]:

„No konečne!“

A potom:

„Aké prekvapenie!“

Išli do jej izby. Keď sa vrátili, Samuel mal na sebe hnedú vypĺznutú kožušinovú čiapku. V jednej ruke niesol cestovnú tašku s igelitkou a druhou podopieral svoju babku.

„Už ideme,“ kričala a mávala mi. „Bolo milé, že sme sa stretli.“

Vyzerala šťastná, šťastná takým nezvyčajným spôsobom [vyzerá smutne].

Okej. Rozumiem. Je mi to ľúto. Neviem presne, čo na to povedať.

Guppe hovorí, že ako prvé, čo jeho babka spravila, keď sa nasťahovala do domova, bolo, že obvinila z krádeže všetkých tmavších mužov, ktorí tu pracovali. Nástojila na tom, že sme sa v noci vkradli do izby a vzali jej perlový náhrdelník, hoci sa ju deti aj vnúčatá snažili presvedčiť, že je uložený v bezpečí bankového trezoru. Ani neviem, či vôbec nejaké perly mala, ale svoju skrinku s kovovými šperkami si schovala pred spaním pod posteľ a o dve hodiny nato už spustila alarm a tvrdila, že bola obeťou ďalšej lúpeže. Rodina nás prosila o odpustenie, vraveli, že taká predtým nikdy nebola, rozprávali nám o časoch, keď pracovala ako učiteľka v jednej chudobnej štvrti a na fare založila spolok, ktorý vyzbieral státisíce korún na stavbu školy v Afrike. Predávala veci po blších trhoch a trhala látky, aby sa mohli použiť ako obväzy v rumunských nemocniciach, a raz, keď niekto z lotyšského detského domova nevedel zabezpečiť šoféra, aby priviezol zbierku zimného oblečenia, vydala sa tam so svojím najstarším synom, obaja išli do Lotyšska a sami poznášali do domova škatule s oblečením.

Po istej dobe mi už prišlo čudné, keď príbuzní vyratúvali všetky jej počiny. Vypočul som si tie isté historky znova a znova od rôznych členov rodiny, bolo to, akoby sa nám tým snažili niečo vynahradiť, akoby nechápali, že je to naše zamestnanie. Boli sme na to zvyknutí. Je to rutina. V každej izbe tu žijú popletení dôchodcovia, a keď spustia alarm a rozprávajú nám, že majú v kúpeľni bubáka, prevesíme handru cez zrkadlo. Keď povedia, že ich nejaký starec sleduje cez okno, zatiahneme záclony. Dedkovia sa nesmú sami holiť, lebo je tu riziko, že na raňajky prídu bez obočia. Nemôžete tu nechať bez dozoru ani fľaštičku alpy, lebo hrozí, že ju niekto vypije. Samuelova babka nepatrila vôbec k najhorším prípadom. Ale bola jednou z tých najnáladovejších.

Kedy sa to stalo? Boli ste si blízki? Si v kontakte s niekým z rodiny?

Guppe rozpráva, že raz, keď bola babka v obzvlášť zlej nálade, skúšala mu Samuelova mama podstrčiť nejaké peniaze. Vytiahla stovku a povedala, že jej je ľúto, čo som si musel vypočuť. Pozrel som jej do očí a povedal priateľsky, no na rovinu:

„Nechajte si to.“

Lebo aj keď sa do vás niekto naváža, že ste neger z púšte alebo turbanista, istým spôsobom je to lepšie, ako keď tu stojíte ako idiot a dostávate almužnu za dobre vykonanú prácu. Len čo som prišiel domov a porozprával svojej žene, čo sa stalo, povedala, vraj som idiot, že som tie peniaze neprijal. Práve sme kúpili dom v radovej zástavbe, dvojčatá mali rok a pol a plienky, cumlíky a vlhčené utierky neboli zadarmo. Keď som sa pokúšal zaspať, ležal som a premýšľal celkom dlho nad tým, či som tú stovku naozaj mal zobrať. Ale aj dnes by som urobil to isté. Vravel som, že som to rozprával svojej žene? Myslel som, svojej bývalej žene.

Rozumiem. Len sa pýtam, prečo si premárnil toľko času. Prečo si sem neprišiel už skôr? Prečo si hovoril s Laide, Panter a Samuelovými kamošmi zo školy, skôr než so mnou? Ako si si mohol myslieť, že ti personál z dementária Samuelovej babky pomôže pochopiť, čo sa stalo? Čo s tým má spoločné babkin sused? Ak mám ísť do toho, chcem tam byť celý čas, od začiatku do konca, pretože nikto nepoznal Samuela lepšie ako ja.

Guppe hovorí, že dokončil raňajky a zazvonil na zvonček. Potom som sa pozrel cez okno a videl som, že Samuel s babkou ešte neodišli. Prichádzali k autu. Držala ho za rameno a krivkala smerom k miestu vodiča, aby sa posadila za volant. Samuel ju doviedol k sedadlu spolujazdca. Potom jej pomohol pripútať sa, a keď zavrel dvere a hodil cestovnú tašku aj s igelitkou na zadné sedadlo, vydýchol si spôsobom, aký som poznal. Akoby tam len tak na moment zastal a zbieral sily pred druhým polčasom. Tiež som to robieval po dlhom dni v práci. On to potreboval po dvadsiatich minútach so svojou babkou. Nato si zložil čiapku, zľahka sa potľapkal po líci a sadol za volant.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Časť I: Ráno

Dom

Domov

Časť II: Laide

Časť III: Popoludní