epub producer © 2018 Artis Omnis

All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo

Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina

www.artisomnis.sk

Redakčná a jazyková úprava: Marta Blašková Maňáková, Andrea Harmanová

39. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Juraj Červenák, 2018

Cover & Illustrations © Michal Ivan, 2018

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-8201-012-4

mobi - ISBN: 978-80-8201-013-1

pdf - ISBN: 978-80-8201-011-7

Prvá časť

IDEM NA VÁS

KAPITOLA I.

ZNAMENIE SEKERY

Zo severu sa blížila búrka.

Kočovníci v táboroch roztrúsených po stepiach okolo Chvaliského mora i obyvatelia murovaných miest v delte Itylu sa jej dívali v ústrety, do zlovestnej temnoty, čo ako zvírený kal kypela spoza vzdialeného obzoru, a úpenlivo volali bohov a duše predkov. Búrku považovali za zlé znamenie; dokonca presne vedeli, čo zvestuje. Chýr o pohrome, ktorá vlani v lete postihla severné povodie Itylu, sa už rozletel na všetky svetové strany. Nad Chazarskou ríšou sa vznášala nedobrá predtucha, že čoskoro sa priženie celkom iná, omnoho strašnejšia hrmavica – s oceľovými bleskami, burácaním praskajúcich brán a lejakmi krvi.

Chadžir, sklonený nad šijou uháňajúceho koňa, vrhol rýchly pohľad ponad plece. Jeho plášť a konský chvost plieskali na pozadí hotového božieho dopustenia. Zhodou okolností práve v okamihu, keď sa obzrel, závesy dažďa nad stepou rozpáral kľukatý blesk a útrobami mračien sa rozlialo fialové svetlo.

Rachot hromu sa ozval vzápätí, ani nie po troch úderoch srdca. Chadžir zaraz obrátil pohľad dopredu a nemo zaúpel. Hromovládny Kvar, ušetri môj biedny život – azda by si sa neulakomil na takú biednu obeť! Uprostred tej nevyslovenej prosby sa zháčil a v duchu sám seba okríkol za to rúhanie. Pri nástupe k arsijahom, elitným moslimským oddielom chazarskej armády, predsa prijal Alaha a odvrhol staré modly, ktorým sa kedysi klaňal doma, v táboroch Oguzov na východných rovinách.

„La illaha il-Alláh!“ zvolal a sklonil sa ešte nižšie, až ho konská hriva šibala do tváre. Niet boha okrem Boha. Ochraňuj ma, Všemocný, Dobrodinec, Tvorca. Daj silu tomuto tátošovi, ktorý je mojou súčasťou, tak ako ruka či srdce. Nech vydrží a donesie ma až do cieľa!

Čuduj sa svete, len čo mu tá modlitba preletela mysľou, v súmračnom šere pred ním sa ukázali svetlá. Chadžir sa trochu nadvihol a srdce mu poskočilo. Vpravo od neho sa niečo zaligotalo, akoby tam stepou pretekala riava tekutého striebra. Pochopil, že je to odraz neba na hladine Itylu, a nahlas zajasal. Bol takmer v cieli! Tie svetlá pred ním, to musí byť Chazaran.

Opäť sa zablyslo a pred Chadžirom sa zazvíjal jeho vlastný tieň. Lejak sa blížil, už ho zreteľne počul. A podľa toho hrozivého hukotu rozoznal, že to nie je obyčajný dážď.

Z neba sa sypal ľadovec.

Opäť kopol koňa do slabín. Pri Prorokovej brade, musí to dokázať, musí sa stratiť v uličkách mesta skôr, než ho na otvorenom priestranstve dostihne a zmetie krupobitie! Veď ho predsa považovali za najrýchlejšieho jazdca v pohraničných jednotkách. Doma sa mu urastení rovesníci posmievali pre jeho šťúplu postavu a úzke, takmer dievčenské plecia. Predpovedali mu osud milenca tých, ktorí pred láskou žien uprednostňovali obcovanie s chlapcami. Aj keď sa hlásil do chazarských služieb – v snahe dokázať, že nie je zženštilý slaboch –, veliteľ naňho spočiatku hľadel ako na jahňa, ktoré si zaumienilo cválať so stádom divokých koní. Časom však pochopil, že Chadžir je síce malý, ale húževnatý, a že menšia váha a útla kostra sa výborne hodia na dlhé jazdy. Kone pod ním vydržali cválať omnoho dlhšie než pod mužmi bežného vzrastu. Preto keď bolo treba doručiť rýchlu správu do voľaktorého opevneného tábora pozdĺž pohraničnej línie alebo do samotného hlavného mesta, tarkan Elazar, ktorý velil severnej armáde, poslal práve po Chadžira. Na územčistého Oguza s vytŕčajúcimi krivými zubami, vďaka ktorým vyzeral, akoby sa neustále prihlúplo usmieval, bolo jednoducho spoľahnutie. Raz dokonca unikol aj tlupe striehnucich Pečenegov – cválal tak rýchlo, že ho nedostihli ani ich šípy, nieto ešte oni samotní.

Už sa mu viac nikto neposmieval.

Okrem bohov... ehm, Boha. Ten sa mu dnes podľa všetkého rozhodol dať príučku. Chadžirovi frkli do tváre prvé kvapky, do špicatej koženej čiapky varovne klepla ľadová krúpa. Kôň už hlasno odfrkoval, prenikavo razil potom a z papule mu odletovali chumáče peny. Chadžir počas jazdy z pevnosti Kazarki na Done menil koňa dvakrát – toto bolo tretie zviera nesúce jeho zvláštne upravené sedlo. Prvé dva tátoše vyčerpal, ale nezničil. O osud tohto posledného sa obával. Ale nesmel poľaviť. Mihotavé svetlá Chazaranu už boli naozaj na dosah.

Podlhovastý kožený tubus, ktorý niesol na chrbte, sa mu zdal ťažší ako inokedy. Akiste preto, že poznal obsah riadkov na pergamenoch stočených vnútri; vedel, akú hrôzu zvestuje Elazar svojim pánom v hlavnom meste.

S tou neradostnou myšlienkou sa vrútil medzi jurty, chyže a stany na predmestí. Odkedy tu bol naposledy, tábor sa poriadne rozrástol. Chazarská ríša síce strácala niekdajšiu moc, ale to nebránilo príslušníkom všetkých kmeňov z Kaukazu a zo stepí okolo Itylu, Donu a Chvaliského mora, aby sa sťahovali k jej srdcu. Ako mrchožrúty striehnuce na svoj kus koristi.

Dorazil k prvej obrannej línii, prostému valu z hliny a kamenia s palisádou navrchu. Brána bola stále otvorená. Spomalil a ukázal hliadkam znak arsijahov na bronzovom hrudnom medailóne – bežiaci vlk pod polmesiacom bol možno trochu rúhavým spojením moslimského a pohanského znamenia. Strážcovia mu ustúpili z cesty.

Keď opäť popchol koňa, búrka ho konečne dostihla. Vietor zašklbal plachtami šiatrov a trofejami z ľudských vlasov na bunčukoch, v špinavých uličkách medzi husto stojacimi jurtami zahučal lejak a vzápätí do prostého opevnenia zabubnoval ľadovec, akoby ho mienil rozmetať na kusy.

Lenže to už Chadžir cválal pomedzi hlinou omietnuté zruby, chyže a zemľanky samotného mesta a kričal na kupcov, remeselníkov a rybárov, ktorí premenili Chazaran na obrovské trhovisko a teraz rýchlo zatvárali obchody, skladali stánky a zachraňovali tovar pred dažďom, aby sa mu pratali z cesty.

„Nabok! Všetci nabok! Nechajte ma prejsť! Nesiem posolstvo pre veľkého beja!“

Vyprevádzaný zvukom rozbíjajúcich sa džbánov, praskotom dreva a zlostnými kliatbami sa prehnal námestím, okolo sídla cteného chazza, vodcu tunajších moslimov, mihol sa popri veľkej mešite i svätyni nebeského boha Tengriho. Ďalšou dlhou uličkou plnou krčiem, nevestincov, kúpeľov, obchodov a remeselníckych dielní dorazil k západnej bráne, ktorá ho vypustila na itylský breh.

Mohlo sa zdať, že je v cieli. V skutočnosti ho čakal najnebezpečnejší úsek dnešnej cesty.

Hlavné mesto Chazarskej ríše ležalo na začiatku košatej itylskej delty, presne v miestach, kde sa mohutná rieka prvýkrát vetvila.

Pozostávalo z dvoch častí, oddelených riekou. Severovýchodná štvrť, ktorou sa Chadžir práve prehnal, vyrástla len nedávno a neustále sa rozrastala. Prekvital v nej obchod a žili tu vedľa seba moslimovia, kresťania i vyznávači starých božstiev.

Juhozápadná časť Chazaranu, nazývaná aj Atyl, ležala na opačnom brehu a bola podstatne staršia a honosnejšia. Chránila ju masívna kamenná hradba, spoza ktorej vykúkali strechy tehlových domov a židovských synagóg. V tejto štvrti mesta sídlili úrady, súdy a celkovo správa ríše, nechýbali rozľahlé vojenské ubytovne s početnou posádkou.

V skutočnosti však malo mesto ešte tretiu časť. Uprostred rieky sa rozprestieral rozľahlý Zlatý ostrov a na ňom sa týčil pyšný palácový komplex. Tu mali svoje prepychové sídla kagan Jozef ben Áron, potomok prastarej dynastie Bulanovcov a duchovný vládca Chazarov, ako aj veľký bej Herod, hlavný správca ríše a vrchný veliteľ vojska.

Keďže riečne koryto tu bolo nestále a výška hladiny sa často menila, oba brehy spájal plávajúci most, dotýkajúci sa severného konca Zlatého ostrova. Pozostával z radu rozmerných doskových pramíc, pevne pozväzovaných lanami. Pramice spočívali na plavákoch podobných dlhým člnom s ostrými kýlmi, aby most kládol vode čo najmenší odpor.

Práve prechodu po plávajúcom moste sa Chadžir obával. Aby znížil ohrozenie, na nábreží zosadol a vkročil na most po vlastných, pričom chvejúceho sa tátoša viedol na uzde za sebou. Divé počasie rozbúrilo rieku, takže sa celá konštrukcia vlnila a hlasno škrípala. Nikto by sa za týchto okolností na most neodvážil, ale Chadžir nemohol čakať, kým búrka poľaví. Nemal čas. Včasné doručenie správy, to bolo jeho poslanie, jeho dôkaz sebe samému i všetkým ostatným, že je rovnako cenný, ba dokonca cennejší ako väčšina žoldnierov v jednotkách arsijahov.

S tichými modlitbami na perách sa potácal vpred. Ľadovec neprestával klepotať do jeho čiapky a plášťom zakrytých pliec. Našťastie krúpy neboli príliš veľké, takže zásahy, spočiatku celkom ostré, sa zliali do jednotvárneho tlaku. Omnoho horšie bolo, že drevo pod jeho chodidlami pokryla zradná zmes vody a ľadu. Kôň mal čo robiť, aby sa nepošmykol – z predstavy pádu do rozhnevanej rieky vystrašene fŕkal a gúľal očami. Aj Chadžir sa musel občas zastaviť a znovu získať rovnováhu.

Boh však bol k mužovi i zvieraťu milosrdný. Ešte než sa celkom zotmelo, posol vyviedol koňa na severný breh Zlatého ostrova. Po dláždenej ceste rýchlo vystúpil k bráne dobre opevneného palácového komplexu a ukázal strážcom znamenie vlka a polmesiaca. Kliali, že musia v tom nečase vyliezť zo strážnice, ale dôležitého posla nenechali stáť vonku. Zaviedli ho dovnútra, do sucha a tepla, kde neporušené puzdro s pergamenmi prevzal starší dôstojník. Spýtal sa Chadžira, či má odovzdať aj nejakú tajnú správu, aké sa nikdy nezapisovali, ale zverovali len poslovej pamäti, ale keď dostal odmietavú odpoveď, zvrtol sa a odniesol posolstvo sám.

Chadžirova úloha sa tým skončila. Aspoň na nejaký čas. Strážnici ho chceli hneď usadiť ku stolu a ponúknuť mu víno a teplú polievku, ale povedal, že nie je až taký unavený, a vybral sa vlastnoručne opatriť uštvaného koníka, ktorý ho zachránil pred blýskavicou a krupobitím uprostred stepi. Urobil to aj napriek tomu, že vedel, ako veľmi bude odpočinok potrebovať.

Povaha správy mu totiž prezrádzala, že hneď na úsvite bude musieť s naliehavou odpoveďou vyraziť naspäť na sever.

Vietor, lejak a ľadovec sa oborili do okien kaganovho paláca tak náhle, až sa Semira prekvapene obzrela. Tabuľky zo vzácneho bagdadského skla zadrnčali pod náporom zlostných živlov, avšak napriek princezninej obave sa nerozprskli na priehrštia lesklých črepov. Na severe sa zablyslo; voda na skle premenila blesk na rozpitú svetelnú škvrnu.

Čo sa plašíš, hlúpa koza? zahriakla v duchu samu seba. Vari si sa nezľakla, že hromovládny Wasilla priletel z kaukazských štítov až k ústiu Itylu, aby pred bohom Chazarov predvádzal svoju silu?

Obrátila zrak naspäť do siene a opäť nasadila pevný, odmeraný výraz. Nech si okolo sediaci hodnostári, vezíri, kňazi a dôstojníci nemyslia, že je slabá, ustráchaná ženská. Neznášala, keď ju muži považovali za vec, ktorú treba ochraňovať. Za rozmaznané dievča, ktoré kniežací otecko chová v bavlnke pre urodzeného ženícha.

A to predsa nie si, opakovala si v duchu ako mnohokrát predtým. Si princezná Alanov, ktorých predkami boli vznešení a obávaní Sarmati! A o nich predsa báje tvrdia, že ich ženy boli rovnako dobrými jazdkyňami a bojovníčkami ako muži, ba neraz po ich boku cválali do bitiek.

Semira cítila – nie, vedela to! –, že v nej koluje krv tých sarmatských amazoniek. Napriek otcovým námietkam najradšej spoznávala rodnú Alaniu zo sedla rýchleho koňa. Preháňala sa po zelených kaukazských údoliach či stepiach v severnom pohraničí a pripadala si ako bojovná kňažná z dávnych čias, strážiaca svoje panstvo. A keby zbadala nepriateľov, trebárs zlodejských Kassogov zo západných úvalov či prašivých Pečenegov od Donu, ktorí z alanských pasienkov často kradli dobytok, veru by si vedela poradiť. Aj napriek štíhlej postave mala dosť sily, aby napla skladaný luk z rohoviny, a dokázala šípom skoliť letiacu kačku. Občas dokonca tasila šabľu a tak dlho dobiedzala do kniežacích družiníkov, ktorí ju na tých výjazdoch sprevádzali, až kým ich to nedopálilo a neskrížili s ňou čepele. Keď sa o tom dopočul jej otec, veľkoknieža Jochanan, zakaždým soptil:

„Načisto z teba ošediviem, ty svojhlavé, neposlušné mača! Mal by som ťa prehnúť cez koleno, naložiť ti na zadok a hneď zajtra ti vystrojiť svadbu. Máš už predsa sedemnásť rokov. Si stará! Už dávno si mala rodiť potomkov udatnému Akchulatovi!“

Áno, to mal byť jej osud. Akchulat bol následníkom trónu v kráľovstve Sarir, ktoré s Alaniou susedilo na východe a bolo obývané bojovnými Avarmi. Alani a Avari žili v mieri a spojenectve a tradične to potvrdzovali manželskými zväzkami medzi vladárskymi rodmi. Preto Semiru už v útlom detstve zasľúbili avarskému princovi Akchulatovi.

Knieža Jochanan však svoje hrozby nikdy nesplnil. Na svoju jedinú dcéru v živote nevztiahol ruku a do vydaja ju taktiež nepoháňal. Nemal totiž mužských potomkov a vzhľadom na zranenie, ktoré mu pred niekoľkými rokmi spôsobil pečenežský šíp, už ani žiadnych nesplodí. Upäl sa preto na dcéru a miloval ju ako syna. To bol napokon aj dôvod, prečo toleroval jej záľubu v jazde na koni, lukostreľbe, šermovaní, poľovačke a ďalších neženských kratochvíľach.

A Semira to využívala, ba občas aj zneužívala. Vzala si do hlavy, že práve cez ňu môže ožiť tradícia bojovných žien. Bridila sa jej predstava, že bude kvokajúcou domácou sliepkou, ktorá sa stará o ohnisko, vychováva deti, pečie mäso a varí čierne pivo. A keď sa jej kohút vráti domov z vojnovej výpravy, bude poslušne čupieť v kúte a dozerať na to, aby mal stále plný džbán. Kdeže. Cítila sa byť právoplatným následníkom bojovného rodu Achsartagovcov, z ktorého vzišiel jej otec a všetci alanskí vládcovia. Občas dokonca zašla v predstavách tak ďaleko, že sa videla sedieť na slonovinou vykladanom tróne v pevnosti Magaš a vládnuť Alanii ako prvý ženský sajnag-aldar, vládca Čierneho brala, ako jej súkmeňovci titulovali veľkoknieža.

Lenže jej naivné predstavy – a vlastne aj plány jej otca – sa zosypali ako domček zo slamiek, keď koncom zimy dorazili do Alanie vyslanci kagana Jozefa. Svoje posolstvo predniesli zdvorilo, no v slovách veľkého panovníka Chazarov predsa zreteľne zaznieval nástojčivý tón, čo nestrpel odmietnutie.

Jochanan vtedy upadol do zlej, takmer nebezpečnej nálady. Na prejavy vzdoru však teraz nebol čas. Ani na obavy z avarskej pomsty, keď sa Akchulat dozvie, že alanskú princeznú, ktorá mu bola odjakživa zasľúbená, odviedli do vzdialeného Chazaranu a vydali za jedného z kaganových synov. A tak sa Jochanan hneď na jar vydal na cestu k ústiu Itylu. S početným vojenským sprievodom a Semirou po boku.

Za oknami sa opäť zablyslo, na stenách paláca zahučal lejak s krupobitím. „Búrka zo severu,“ zahundral Jochanan a napil sa vína zo zlatej čaše. „Zlé znamenie.“

Semira naňho úkosom pozerala. Jej otec mal ako väčšina Alanov modré oči a plavé vlasy s ryšavým nádychom. No hoci ešte nemal ani päťdesiat rokov, zrak mu už vybledol a vlasy začínali rednúť a šedivieť. Kým Semira mala vlasy ako z krútiacich sa medených drôtov – doslova žiarili aj cez jemný závoj, prichytený striebornou čelenkou a splývajúci na neslušne obnažené plecia –, tie jeho vyzerali ako vlákna zájdeného striebra.

„Kvôli tomu som ťa predsa požiadal o stretnutie,“ opáčil kagan Jozef ben Áron. Panovník Chazarskej ríše bol objemný prešedivený šesťdesiatnik. Napoly sedel, napoly ležal naproti vládcovi Alanov, taktiež rozvalenému na kožušinách a zamatových vankúšoch. Poloha oboch vládcov, keďže ani jeden z nich nesedel vyššie či pohodlnejšie, mala naznačovať ich rovnocennosť. Semira sa však od iných žien líšila aj v tom, že rozumela politike, preto vedela, že je to len ilúzia.

„Krvilačný vlk z Kyjeva sa vraj už každú chvíľu pohne z Bolgaru a vyrazí popri Ityle na juh,“ pokračoval Jozef rozvážnym tónom. Bol to vzdelaný muž a Semira o ňom vedela, že vo voľných chvíľach vlastnoručne spisuje históriu Chazarskej ríše a vedie živú korešpondenciu s rabínmi a židovskými učencami po celom svete. Zároveň však mal povesť schopného politika, pripraveného tvrdo vyjednávať a ešte tvrdšie dávať najavo svoju prevahu. „Som si istý, že ho proti nám nahuckali tie zákerné intrigánske potkany z Konštantínopola. Gréci by boli najradšej, keby Chazari zmizli z povrchu zemského. Nedokážu prehryznúť, že veľký podiel z bohatstva, čo prúdi po Hodvábnej ceste cez Chórezm a Arméniu, končí na našich trhoch a slúži nám k zveľaďovaniu ríše. A tak proti nám neúnavne štvú iné národy a snažia sa nás oslabiť či celkom zničiť. Napokon, Alani o tom vedia svoje, nemám pravdu, drahý švagor?“

Semira opäť po očku pozrela na otca. Vyznala sa totiž nielen v politike, ale aj v dejinách. Alani a Chazari boli voľakedy spojencami, najmä v dobách chazarsko-arabských vojen, keď vedno odrazili útoky bagdadského kalifátu. Neskôr sa však rozkmotrili, pretože Chazari prijali židovskú vieru a Alani kresťanstvo. Samotné náboženstvo by rozkol nespôsobilo, Chazari boli v otázkach viery pomerne zhovievaví, lenže prijatie kresťanstva zároveň znamenalo, že sa Alani dostali pod vplyv vládcov z Konštantínopola. Odvekí súperi Chazarov prefíkanými intrigami poštvali koalíciu kaukazských kmeňov, vedenú Alanmi, proti Chazaranu. Zhruba pred štyridsiatimi rokmi vypukla vojna. Chazari v nej drvivo zvíťazili a ich vtedajší kagan Áron II. zajal alanské knieža, Jochananovho otca. Milosrdne ušetril jeho život pod podmienkou, že sa Alani opäť podriadia Chazarom. Alani nemali inú možnosť. Odvrhli kresťanstvo, pretože zbabelí Gréci im vo vojne beztak neprišli na pomoc, a prijali židovskú vieru. Na potvrdenie mieru sa alanská princezná, Jochananova sestra, musela vydať za Áronovho vtedy ešte nedospelého syna Jozefa.

Preto slová, ktoré pred chvíľou padli, dôrazne pripomenuli, kto je tu vládca a kto poslušný vazal.

Alebo nie až taký poslušný?

„Len vševediaci vlčí praotec Warchag vie, či sú za tým skutočne Gréci,“ zdvihol Jochanan hlavu a hlas mal síce chrapľavý, ale zvučný a zrozumiteľný. Navyše sa zámerne dopustil rúhania – Alani v chazarskej porobe naoko prijali židovskú vieru, no v skutočnosti zostali pohanmi. Vieru v starých bohov v nich neudusilo žiadne z nových náboženstiev – prijímali ich len preto, aby udržali krok so svetom a naklonili si vládcov susedných krajín. „Kyjevskí Varjagovia majú aj bez ich nabádania a podlého našepkávania dosť dôvodov nenávidieť Chazarov. Už dvakrát podnikli lúpežné výpravy do týchto končín...“

„Obe skončili neúspechom,“ uťal kagan. „Do Kyjeva sa vrátili len úbohé zvyšky varjažského vojska.“

„Veď práve. Kyjevčania určite túžia po pomste. Nezabúdaj, že ťaženie na Kaukaz pred dvadsiatimi rokmi viedol ukrutný Sveneld. Počul som, že je teraz Svjatoslavovým pobočníkom a má veľký vplyv na jeho rozhodnutia. Akiste to bol práve on, kto vnútil mladému kniežaťu myšlienku na túto výpravu.“

Búrka vonku zalomozila hlasnejšie. Do okien sa opierali čoraz divšie poryvy vetra.

„Nehovoriac o varjažskom útoku, ktorý sa uskutočnil ešte za vlády kniežaťa Helgiho,“ dodal Jochanan. „Všetci si pamätáme, čo sa vtedy stalo. Ako sa Chazari s Varjagmi najprv dohodli a potom ich zradili a pozabíjali.“

„Načo sa rýpeš v starých ranách?“ zavrčal kagan a v očiach sa mu hnevlivo zablyslo – alebo to bol len odraz blýskavice vonku?

„Starých, ale nezhojených. Varjagovia nezabúdajú. Ba čo horšie – sú učenliví. Dvakrát zlyhali pri pokuse otvoriť si cestu k Chvaliskému moru, ale vieš, čo sa hovorí: do tretice všetko dobré...“

„Hovorme k veci, elteber!“

Jochanan sa pri tom oslovení viditeľne mykol, akoby ho bodla neviditeľná čepeľ. Hoci to slovo znamenalo vládca alebo náčelník, Chazari ním titulovali panovníkov podriadených kmeňov a z Jozefových úst v tejto chvíli zaznelo skôr ako sluha či otrok.

„Podstatné je len to, že Svjatoslav sa blíži,“ pokračoval kagan. „Hoci mu len nedávno narástli fúzy, je to vraj prefíkaný vládca a navyše schopný vojvodca. Vie, ako si nakloniť mužov; jeho družina je mu údajne bezvýhradne oddaná. Podľa všetkého je to najlepšie vojsko, aké kedy Varjagovia zhromaždili. Navyše sa k nim pridal prekliaty zradca Ahmed ibn Džafar aj s celou bulharskou zbrojnou silou. Dá sa očakávať, že cestou sa k nim pripojí kočovnícka čvarga z itylských stepí, dychtiaca po našich bohatstvách – Baškiri, Burtasi, Pečenegovia a mnohí ďalší. Môže sa ich nazbierať obrovská presila. A to znamená, že nám nepomôže ani tradičná chazarská výhoda – vynikajúce jazdectvo.“

„Áno, Chazari potrebujú pomoc,“ prikývol Jochanan.

„Nielen Chazari,“ opravil ho kagan ostro. „Uvedom si, že Varjagovia naším územím len prejdú za vidinou omnoho väčších bohatstiev ďalej na juhu. Láka ich Chórezm a arabský kalifát, o tom niet pochýb. Keď mali tú odvahu a drzosť ohrozovať Konštantínopol, prečo by sa neoborili na hradby samotného Bagdadu? A cestou na juh budú rabovať a ničiť všetko, na čo im padne zrak. Buď si istý, že kaukazské kniežatstvá neobídu. Aj Varjagom sa isto dostalo do uší, že staré rozprávky o zlatých rúnach v skutočnosti hovoria o bohatstve, ktoré ťažíte zo zlatonosných kaukazských riek. A ak sa náhodou spoliehaš na staré známosti,“ ostrie Jozefovho hlasu bolo odrazu potreté jedom, „daj si pozor, aby si sa kruto nezmýlil. Varjagovia sú zradné plemeno a na nejaké staré spojenectvá nezvyknú brať ohľad.“

Jochanan sa zamračil. Semira si domyslela, na čo kagan naráža. Jej otec velil alanským oddielom, ktoré sa pred dvadsiatimi rokmi pridali k varjažskému útoku na chvaliské pobrežie. Jochanan sa osobne poznal so zlorečeným Sveneldom.

„Uisťujem ťa,“ zašomral veľkoknieža, „že to spojenectvo vychladlo viac ako kosti môjho otca v kniežacom kurgane na pohrebnom poli v Magaši.“

„Tak nehovor o kyjevskom útoku, akoby ohrozoval iba Chazarov. Situácia nestojí tak, že mne hrozí pohroma a ty si ten dobrodinec, ktorý vypočul moje prosby a láskavo ma prišiel zachrániť. Spojenectvo je jedinou spásou pre nás oboch, pre môj i tvoj národ. Potrebujeme sa navzájom! A to platí pre všetky kmene a národy okolo Chvaliského mora a na Kaukaze.“

„Súhlasím, no zároveň mi to robí starosti. Požiadal si ma, aby som priviedol svoju dcéru. Chceš spečatiť naše spojenectvo manželstvom Semiry s jedným z tvojich synov...“

„Bude to pre ňu i celý tvoj rod nesmierna pocta.“

„Nepochybne. Ale zároveň mi to spôsobí značné ťažkosti. Semira je už od detstva zasľúbená avarskému princovi Akchulatovi. Jeho otec, starý vládca Sariru, v zime zomrel, a Akchulat konečne zasadol na zlatý trón v skalnej pevnosti Humradž vysoko na kaukazskom úbočí...“

„O tom dobre viem.“

„Hneď potom ma požiadal, aby som mu dal Semiru za ženu, ako som sa už pred rokmi dohodol s jeho otcom. Lenže než som stihol splniť sľub, prišli poslovia z Chazaranu. Kvôli tvojej žiadosti som musel Akchulata odmietnuť. To ho poníži, urazí a rozhnevá. Nemusím ti pripomínať, akí sú Avari popudliví a bojovní, ako radi využijú každú zámienku na vojnu. Dobré vzťahy Alanie a Sariru sa rozplynú ako ranná hmla v prvom slnečnom lúči. A keďže značná časť môjho vojska ma sprevádzala k Itylu, kniežatstvo Alanov teraz vážne ohrozuje pomstychtivý Akchulat.“

„Vyslov sa,“ prižmúril Jozef oči. „Čo žiadaš?“

„Potrebujem istú... náhradu za to, že zostanem po tvojom boku bojovať s Varjagmi a zatiaľ nechám moju krajinu bez ochrany zoči-voči nepriateľským susedom.“

„Bez ochrany? Nebalamuť ma, ctihodný švagor. Som si istý, že si s prípadným nájazdom sarirských Avarov rátal a nechal si doma dosť silné posádky, aby ubránili pohraničie.“

„Ale iste,“ pousmial sa Jochanan. „Lenže tie posádky potrebujú lepšie zbrane, kone a zásoby. To im môžem takto na diaľku zabezpečiť len s dostatočne ťažkým mešcom. Keď si budem istý, že mám chrbát krytý proti rozhnevanému Akchulatovi, Semira sa vydá za tvojho syna.“

Semiru kdesi vnútri pichla myšlienka, že sa ju otec práve snaží predať ako nejakú kobylu. Musela si v duchu pripomenúť, že jej svadba s chazarským princom je tak či tak nevyhnutná a nemôže teda otcovi zazlievať, že sa z nej snaží vyťažiť čo najviac pre svoje kniežatstvo. Vlastne by bol mizerný vládca, keby sa o to nepokúsil.

Krupobitie konečne ustalo, no dážď neustále bubnoval do okien a hromobitie rozochvievalo steny ostrovného paláca.

„Nemalo to byť skôr naopak?“ prerušil Jozef odmlku. „Keďže si pred chvíľou s takou chuťou prejavil svoje pohanské zmýšľanie, mal by som ti asi pripomenúť židovské zvyky. Pretože, či sa ti to páči, alebo nie, Alani prijali židovskú vieru. Mal by si si na to rýchlo spomenúť, inak s tebou nemienim ďalej vyjednávať.“

„Keď na tom trváš, pokojne budem velebiť hebrejského Boha,“ mykol Jochanan plecami.

„V tom prípade si spomeň na židovský zvyk, že otec nevesty prináša veno. A čím je rodina ženícha bohatšia a urodzenejšia, tým je veno štedrejšie. Je to otcova platba za zväzok s dobrým rodom. Nemusím ti hádam zdôrazňovať, že ťa princeznina svadba zviaže s veľmi dobrou a veľmi vznešenou rodinou.“

„O tom vôbec nepochybujem,“ pripustil Jochanan. „Ty si však akosi pozabudol, že Semira veno dostane. A nie hocijaké. Toto veno má pre teba neoceniteľnú hodnotu.“

„Myslíš svoje vojsko?“

„Čo iné? Päťtisíc alanských jazdcov čaká v tábore za mestom a na môj rozkaz vyrazia na sever bojovať s Varjagmi. Sotva za týchto okolností nájdeš lepšie veno pre nevestu svojho syna. A ako prejav vďaky za tento nesmierne cenný dar, švagor,“ vložil Jochanan do oslovenia rovnako neúprimnú vrelosť ako pred chvíľou Jozef, „očakávam tvoju podporu proti avarským záškodníkom v tyle.“

Kagan skrivil pery, akoby chcel povedať niečo veľmi neúctivé, ale prežrel pýchu, zalial ju dúškom vína a pokýval hlavou. „Chápem. Chceš byť žoldnierom? Chceš bojovať za peniaze ako Oguzi alebo Pečenegovia? Dobre teda, nech je po tvojom. Dostaneš zaplatené.“

Jochanan sa uvoľnil a spokojne prikývol. Dosiahol aspoň malé víťazstvo. „Ďakujem ti. Vždy som vedel, že si múdry muž. Múdry a štedrý. Koniec koncov, táto vojna je o ochrane chazarských obchodných záujmov. Ak sa skončí naším víťazstvom, bude to znamenať ďalšie príjmy do tvojej pokladnice. Takže nech už moju podporu oceníš akokoľvek vysokou sumou, všetko sa ti mnohonásobne vráti. Teraz prerokujme záležitosti svadby.“

Semira cítila, ako sa jej srdce rozbúšilo rýchlejšie. Akoby si až teraz uvedomila, že jej osud je spečatený a že sa už nevráti do Alanie. Nebude viac cválať slobodná po úpätiach zasnežených kopcov, kúpať sa v jazierkach pod vodopádmi a strieľať z luku v preslnených bukových lesoch. Odrazu si pripadala ako zviera, za ktorým sa znenazdajky zabuchli vráta klietky. A skutočnosť, že mreže boli z rýdzeho zlata, na tom vôbec nič nemenila.

„Toto sú moji synovia Judah a Dávid,“ ukázal Jozef na mládencov, ktorí sedeli po jeho boku. Semira na nich pozrela a hoci bola zvyknutá dívať sa mužom do očí, najmä keď svojich osobných strážcov vyzývala na cvičný súboj, teraz sa pristihla pri tom, že nesmelo klopí zrak. Čo sa to so mnou deje? Vari vo mne pri prvej zmienke o vydaji zhasol oheň sarmatských divožienok? Bohovia, azda sa nečervenám!

Dávid mal zhruba osemnásť rokov, Judah bol o čosi starší. Fúzy mali ešte jemné a riedke. Obaja vyzerali byť z dobrej krvi, črty mali súmerné a telá štíhle, pritom však pevné. Zreteľne sa podobali na otca, no medzi sebou sa líšili farbou vlasov – kým Judahove boli svetlé, Dávid ich mal čierne ako žúžoľ. Aj pokožku mal mladší junák o čosi tmavšiu, akoby opálenú južným slnkom. Nebolo ťažké určiť, kde sa tá odlišnosť berie – kagan Jozef mal viacero manželiek, väčšinou princezien spriatelených či porobených národov. Kým Dávid bol synom urodzenej chazarskej židovky z mesta Semender, Judahovou matkou bola alanská princezná, dcéra onoho zajatého alanského sajnag-aldara.

„A kde je Herod?“ spýtal sa Jochanan.

Hovoril o kaganovom najstaršom synovi. Už podľa mena, ktoré pochádzalo z hebrejského slova „hrdina“, Semira predpokladala, že bude z princov najsúcejší. Veď inak by nezastával úrad beja, správcu ríše a najvyššieho veliteľa armády. Herod bol synom Jozefovej prvej ženy, ktorá pochádzala z kmeňa Pečenegov. Z jej krvi vraj prešla do syna bojovnosť a priebojnosť. Pochopiteľne – na to, aby sa v takom mladom veku dostal do takého vysokého úradu, naozaj nestačilo byť len kaganovým synom.

„Počul som, že ani on ešte nemá ženu,“ pokračoval Jochanan. „Pravdupovediac, nazdával som sa, že ženíchom mojej dcéry bude práve on.“

Jozef pokrútil hlavou. „Nie. Herod je práve teraz plne vyťažený štátnymi záležitosťami. Ako veliteľ vojska sa dňom i nocou zaoberá plánmi na obranu ríše a výcvikom mužov. Môj návrh, aby sa oženil, ostro odmietol. Vraj sa v tejto situácii nemieni ničím rozptyľovať, a ja to považujem za múdre a plne to schvaľujem.“

Semira sa musela ovládnuť, aby sa neuškrnula. Ako sa totiž dopočula, medzi Jozefom a Herodom nevládli práve najvrúcnejšie vzťahy. Vraj to nejako súviselo so smrťou Herodovej matky – viac podrobností nezistila, ale medzi kagana a najstaršieho princa to vnieslo odcudzenie a škriepky. Možno by Jozef rád zbavil Heroda úradu, lenže princ medzitým sústredil vo svojich rukách značnú moc a čiastočne sa tým vymanil spod kaganovho vplyvu. Mal na povel vojsko, hlavne vražedných arsijahov. Keby chcel, mohol Jozefa pokojne zosadiť, ba odstrániť, a stať sa absolútnym vládcom. Preto mu určite bolo ukradnuté, či otec schvaľuje jeho rozhodnutia, alebo nie.

„Chápem,“ povedal Jochanan, hoci v jeho hlase bolo počuť sklamanie. Mal dojem, že Jozef nechce oženiť Heroda skôr preto, že pre najstaršieho syna hľadá niečo lepšie. Akoby mu princezná Alanov nebola dosť dobrá. „Tak kto bude ženíchom pre moju dcéru?“

„Judah,“ ukázal Jozef na prostredného syna. Semira spod sklopených mihalníc vrhla rýchly pohľad na svetlovlasého mládenca. Zachytil ho a opätoval. Bez náznaku vľúdnosti či väčšieho záujmu. Semira odvrátila zrak. Dúfala, že sa chazarský vládca rozhodne inak. Niežeby sa jej mladší Dávid pozdával viac, ale Judah bol synom Jochananovej sestry, takže vlastne jej bratranec. A Semira počula, že zo zväzku pokrvných príbuzných sa často rodia choré deti.

„Takže Judah,“ prikývol alanský vládca. „Dobre teda. Čo hovoríš na svoju budúcu nevestu, vznešený princ?“

Judah venoval Semire opäť ten chladný, takmer ľahostajný pohľad.

„Je celkom pekná. Ale neuraz sa, elteber, zdá sa mi trochu chudá. Poriadna židovská manželka by mala byť širšia v bokoch. Ani väčšie prsia by nezaškodili.“

„Je silná,“ ozval sa náhle Dávid. Semira naňho prekvapene pozrela. Čosi v tóne jeho hlasu ju zaujalo – a pobadala, že ani pohľad, ktorým si ju mladší princ premeriava, nie je taký odmeraný ako Judahov. „Stavím sa, že vie jazdiť na koni a strieľať z luku.“

„To teda vie,“ opáčil Jochanan a na Semirino prekvapenie sa hrdo usmial.

Kagan si povzdychol. „Také sú ženy Alanov. Odjakživa boli. Ozýva sa v nich divá sarmatská krv. Aj tvoja matka, Judah, bola podobná. Ako dáka kaukazská vlčica. Ale neboj sa, aj tvoju nevestu tehotenstvo zaokrúhli a naplní jej prsia.“

Jozefov bodrý tón uvoľnil napätie v sieni a nálada sa zlepšila. Aspoň prítomným mužom určite. Semiru však pocit zvieraťa v klietke neopustil. Vlčica. To si teda vystihol, starý. Šelma, ktorú práve lapili a nadosmrti uväznili. Čosi pritiahlo jej pohľad naspäť k Dávidovi. A opäť zostala zaskočená – ani mladší princ nezdieľal veselosť ostatných hodovníkov. Díval sa na ňu. Skúmavo, zamyslene. Čosi v jeho výraze naznačovalo, že je povznesený nad prízemnosti, ktoré tak pobavili spoločnosť, a myšlienky má kdesi inde. Semira sa pristihla pri tom, že je zvedavá, čo tmavovlasému princovi práve beží hlavou.

„Viac vína!“ zamával Jozef ben Áron na sluhov. „Naplňte čaše!“

No práve v okamihu, keď zdvihli poháre a kagan sa nadýchol, aby vyjednávanie zavŕšil slávnostným prípitkom, na chodbe pred sieňou vypukol rozruch. Obaja vládcovia i ostatní prítomní sa znepokojene obzreli k veľkým pozláteným dverám. Vzápätí sa vráta roztvorili a do siene vtrhol zvuk náhliacich sa nôh a vzrušených hlasov.

„Herod?“ zvolal Jozef a hneď sa zviechal z podušiek.

Do siene vkročil najstarší princ, mocný bej, najvyšší správca, vojvodca a podľa niektorých skutočný vládca Chazarskej ríše.

Semira naňho pozrela a zadržala dych.

Ak si niekto pod titulom „správca ríše“ predstavil bledého, vypaseného, zlatom ovešaného úradníka s očami pokazenými civením do účtovných záznamov, Herodov zjav ho rýchlo vyviedol z omylu. Bol očividne silný, razantný a dusil v sebe vášne, ktoré každú chvíľu hrozili vytrysknúť ničivým prúdom.

Pečenežský pôvod by mu hádal málokto. Síce mal ich bronzovú pokožku, tmavohnedé vlasy a oči podobné temným škáram, ale kým jeho príbuzní z matkinej strany tradične nosili hladko oholené tváre, on si nechal narásť fúzy a špicatú briadku. Kočovnícku krv najvýraznejšie popieral svojou urastenou postavou – bol o pol hlavy vyšší ako Judah či Dávid, telo samý sval, plecia široké.

Strohý odev v nezvyčajne tmavých farbách pozostával z košele, dlhého brokátového kabátca s rukávmi po lakte a nohavíc zakasaných do vysokých kožených čižiem. Jediné, čo narúšalo strohý, neokázalý zovňajšok, boli strieborné krúžky v ušiach a opasok s jagavou prackou a nákončím. V okovanej pošve pri boku sa mu hompáľala výrazne zakrivená šabľa, ktorú národy na juhu nazývali šamšir.

V sieni jeho rázny príchod, hraničiaci až s trúfalosťou, vyvolal vzrušený šum.

„Syn môj,“ privítal ho Jozef chladným hlasom. „Keď niekam vstúpiš, akoby tam vletel sokol. Stalo sa niečo?“

„Dorazil posol zo severnej hranice,“ odvetil Herod a zdvihol ruku so zvinutými pergamenmi. Nemusel ani zvyšovať hlas, a predsa jeho slová zvučne duneli sieňou.

„Správy od Elazara?“

„Okrem iného.“ Herod zastal pred otcom a rozvinul pergameny. Prvý bol husto popísaný, na druhom sa výrazným rozšafným písmom črtalo len zopár slov a akási kresba. „Tarkan posiela podrobné hlásenie o stave pohraničných táborov a pevností – počty vojakov a zbraní, ale aj hodnotenie morálky posádok. Takisto hovorí o pohyboch kočovníckych družín, ktoré už vetria korisť a nedočkavo snoria po stepi. Elazar dôrazne žiada o posily. Ale to sú vojenské záležitosti, o ktoré sa postarám, ako mi povinnosť káže. Teba bude viac zaujímať druhý list.“

Jozef so zvrašteným čelom zobral podávaný pergamen. Prebehol ho zrakom a zamračil sa ešte viac.

„Odkiaľ to prišlo?“ pozrel na beja.

„Zo severu. Priviezol to nejaký kupec v loďke, čo priplávala po Ityle.“

Jozef pokýval hlavou. Potom sa obrátil k hosťom, ktorí napätím a zvedavosťou ani nedýchali.

„Arabské písmo,“ zhodnotil. „Správu zrejme napísal nejaký bulharský pisár.“

„Je to list od emira Ahmeda?“ hádal Judah.

„Nie.“

„Tak od koho, otče? Nenapínaj nás. Čo tam stojí?“

Kagan sa zhlboka nadýchol. „Píše sa tu:

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Prvá časť - IDEM NA VÁS

Kapitola I. - ZNAMENIE SEKERY

Druhá časť - KRVAVÁ STEP

Tretia časť - PÁD CHAZAROV

Dodatky