The Big Fat Surprise: Why Butter, Meat and Cheese Belong in a Healthy Diet

Copyright © Nina Teicholz, 2014

Translation © Věra Kovářová, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-068-9

JOTA/2016

Ilustrace

1. Hlavní zdroje různých druhů tuku

2. Mastná kyselina je řetězec atomů uhlíku obklopených atomy vodíku s karboxylovou skupinou na jednom konci

3. Druhy mastných kyselin

4. Keysův graf z roku 1952

5. Yerushalmy a Hilleboe: Data z dvaadvaceti zemí

6. Ancel Keys na titulní straně časopisu Time: 13. leden 1961

7. Ilustrace rizik a výhod

8. Ilustrace měnícího se příběhu o cholesterolu

9. Spotřeba tuků v USA, 1909–1999

10. „Ukažte tento leták svému lékaři“, Mazola 1975

11. Dostupnost a spotřeba masa v USA, 1800–2007

12. Dostupnost masa v USA, 1909–2007

13. Konsensuální konference NHI: Time, březen 1984

14. Ilustrace restaurace

15. Ilustrace nízkotučného stravování

16. Antonia Trichopoulosová

17. Ancel Keys a kolegové objíždějí archeologická naleziště na Knossu

18. Anna Ferro-Luzziová

19. Potravinová pyramida ministerstva zemědělství (USDA)

20. Pyramida Středomořské stravy

21. Walter Willet a Ancel Keys, Cambridge, Massachusetts, 1993

22. Sokolofův inzerát uveřejněný v New York Times, 1. listopad 1988

23. Spotřeba rostlinných olejů v USA, 1909–1999

24. Ilustrace eskymácké stravy

25. Obálka časopisu New York Times, 7. červenec 2002

26. Míra obezity v USA, 1971–2006

Pro Gregoryho

Úvod

Pamatuji si den, kdy jsem si přestala dělat starosti s tím, že jím tuky. Bylo to dlouho předtím, než jsem se ponořila do četby tisíců vědeckých studií a začala vést stovky rozhovorů, abych mohla napsat tuto knihu. Jako většina Američanů jsem se řídila doporučením ministerstva zemědělství (USDA), které vydali v podobě potravinové pyramidy a v níž doporučovali omezovat příjem tuků. Když v devadesátých letech přišla Středomořská strava, přidala jsem olivový olej a další porce ryb a dál jsem omezovala množství červeného masa. Byla jsem přesvědčená, že následováním těchto rad dělám to nejlepší pro své srdce i obvod pasu, jelikož oficiální zdroje nám celá léta tvrdily, že optimální strava klade důraz na libové maso, ovoce, zeleninu a obilniny a že nejzdravější tuk pochází z rostlinných olejů. Vyhýbat se nasyceným tukům obsaženým v živočišné stravě se tedy zdálo jako to nejlepší opatření, které člověk pro své zdraví může udělat.

Pak jsem se kolem roku 2000 přestěhovala do New York City a začala psát recenzní sloupek o restauracích pro jedny malé noviny. Neměli rozpočet na to, aby za jídla platili, takže jsem obvykle snědla cokoli, co se mi šéfkuchař rozhodl uvařit. Najednou jsem začala jíst obrovské porce jídel obsahujících potraviny, které bych jindy do úst nevzala – paštiky, všelijaké hovězí upravované na jakýkoli způsob, smetanové omáčky, krémové polévky, foie gras – všechno, čemu jsem se celý život vyhýbala.

Konzumace těchto bohatých, ničím neomezovaných jídel pro mě byla jako zjevení. Byla složitá a pozoruhodně uspokojující. Jedla jsem zcela bez zábran. A přesto jsem naprosto nečekaně začala hubnout. Brzy jsem shodila těch pět kilo, které mě otravovaly celé roky, a doktor mi řekl, že můj cholesterol je v pořádku.

Možná bych o tom dál nepřemýšlela, kdyby mě můj šéfredaktor v Gourmetu nepožádal, abych napsala článek o transmastných kyselinách, o kterých se v té době moc nevědělo a rozhodně nebyly tak všeobecně známé jako dnes. Můj článek vzbudil docela dost pozornosti a přinesl mi smlouvu na knihu.

Čím hlouběji jsem se však nořila do rešerší, tím víc jsem nabývala přesvědčení, že se jedná o mnohem složitější a širší záležitost než jen transmastné kyseliny. Transmastné kyseliny se spíše zdály být jen nejnovějším obětním beránkem národních zdravotních problémů.

Čím hlouběji jsem se nořila, tím jasněji se přede mnou vynořovalo zjištění, že všechna naše stravovací doporučení týkající se tuků – položky, kterou byly zdravotnické organizace v posledních šedesáti letech nejvíc posedlé – nejsou jen „trochu mimo“, ale jsou jednoduše úplně špatná. Téměř nic z toho, čemu dnes na poli tuků, a obzvlášť tuků nasycených, věříme, se po bližším prozkoumání nezdá být pravdivé.

Pro mě se hledání pravdy stalo na devět let naprosto pohlcující posedlostí. Přečetla jsem tisíce vědeckých studií, účastnila se konferencí, učila se složitosti nutriční vědy a zpovídala prakticky úplně každého výživového specialistu v USA, pár z nich dokonce několikrát, a došlo i na mnoho zahraničních odborníků. Vedla jsem rozhovory i s tucty manažerů potravinářských firem, abych pochopila, jak tento mamutí průmysl ovlivňuje nutriční vědu. Výsledky byly šokující.

Většinou se předpokládá, že za všemi našimi stravovacími problémy stojí ziskuchtivý potravinářský průmysl, který pro svůj vlastní korporátní prospěch korumpuje nutriční doporučení. A je to pravda, žádní andílci to nejsou. Například případ rostlinných tuků obsahujících transmastné kyseliny byl skutečně z části snahou potravinářů umlčet vědu a ochránit tak ingredienci zásadní pro jejich odvětví.

Přesto jsem zjistila, že celkově nelze chyby nutriční vědy připisovat jen a pouze hanebným zájmům výrobců potravin. Zdroj pomýlených nutričních doporučení je daleko znepokojivější, jelikož se zdá, že pochází od odborníků z našich nejpřednějších institucí pracujících ve prospěch toho, co sami považují za veřejné blaho.

Jednu část problému lze pochopit docela snadno. Vědci narazili na přetrvávající problém nutriční vědy, totiž na fakt, že je sama o sobě vysoce nespolehlivá. Většina stravovacích doporučení se zakládá na studiích, které se snaží měřit, co lidé jí, a pak je roky sledují, aby bylo vidět, jak se vyvíjí jejich zdraví. Je samozřejmě velmi těžké odhalit přímou spojitost mezi konkrétní složkou jídelníčku a propuknutím nemoci o mnoho let později, hlavně proto, že ve hře je i velké množství dalších proměnných a faktorů životního stylu. Data vycházející z těchto studií jsou vědecky slabá a nepřesná. Přesto se s nimi vědci v boji proti srdečním chorobám (a později proti obezitě a diabetu) museli spokojit. A právě tento kompromis má zjevně za následek mnohé omyly nutričních opatření – odborníci v dobrém úmyslu co nejrychleji se vypořádat s rostoucí epidemií chronické choroby tyto neprůkazné výsledky nadhodnotili.

Znepokojivý vývoj nutriční vědy v průběhu uplynulého půlstoletí vypadal asi následovně: vědci se snaží vyrovnat s hrozivě narůstajícím počtem srdečních chorob, jejichž čísla vzrostla z několika desítek v roce 1900 na přední příčinu úmrtí v roce 1950, a předpokládají, že na vině je tuk ve stravě, konkrétně ten nasycený (kvůli jeho vlivu na hladinu cholesterolu). Tato hypotéza pak byla přijata jako fakt ještě dřív, než ji bylo možno řádně prověřit. Tohoto nepotvrzeného dogmatu se chytily zdravotnické úřady a plně ho přijaly za své. Tím deaktivovaly samoopravné vědecké mechanismy, při nichž vědci neustále pochybují o všech svých závěrech. Zatímco správnou vědu pohání skepse a pochybnosti, oblast výživy ovládly vášně hraničící s fanatismem. A zdá se, že nás celý systém, kdy byly myšlenky kanonizovány jako fakta, uvedl do hlubokého omylu.

Jakmile přijaly myšlenky o tucích a cholesterolu oficiální úřady, zjistili i ti nejpřednější odborníci, že je téměř nemožné je zpochybnit. Jeden z nejuznávanějších výživových odborníků dvacátého století, chemik David Kritchevsky, na to sám přišel zhruba před třiceti lety, když na panelu Národní akademie věd navrhl, aby se omezení tuku ve stravě uvolnila.

„Vrhli se na nás!“ řekl mi. „Lidé na nás plivali! Dnes je těžké si takovou sílu emocí představit. Jako kdybychom znesvětili americkou vlajku. Byli hrozně naštvaní, že si dovolujeme jít proti doporučením Americké asociace pro studium srdce a Národního institutu zdraví.“

Podobné reakce čekaly na všechny odborníky, kteří kritizovali většinový pohled na tuky ve stravě, a opozice tak byla úspěšně umlčována. Vědci, kteří na svých názorech trvali, se brzy ocitli bez grantů, bez možnosti vystoupit ve svých vědeckých společnostech, bez pozvánek na odborné konference a nebyli schopni najít odborný časopis, který by vydal jejich články. Jejich vliv byl potlačen a jejich názory zapadly. Následkem toho byl veřejnosti v otázce tuků (obzvlášť těch nasycených) prezentován na oko jednotný vědecký konsensus, ale této vnější jednoty bylo dosaženo jen díky odsouvání opozice na vedlejší kolej.

Jelikož Američané netušili, jak chatrná je kostra výživových doporučení, která jsou jim předkládána, snažili se je poslušně následovat. Od sedmdesátých let se nám podařilo zvýšit příjem ovoce a zeleniny o 17 procent, příjem obilovin o 29 procent a snížili jsme konzumaci tuků ze 40 procent kalorického příjmu na 33. Podíl nasycených tuků dle vládních dat také poklesl. (V současnosti začali Američané také víc cvičit.) Omezování tuků logicky vedlo ke zvýšení příjmu sacharidů v podobě obilovin, rýže, těstovin a ovoce. Například snídaně bez vajíček a slaniny se tak obvykle skládá z cereálií nebo ovesné kaše. Nízkotučný jogurt, oblíbená volba k snídani, obsahuje oproti plnotučné verzi daleko víc sacharidů, protože odstranění tuku z potravy téměř vždy vyžaduje přídavek sacharidové „náhražky tuku“, která vynahradí ztrátu hustoty. Omezení živočišných tuků také znamená přechod k rostlinným olejům a v průběhu minulého století vzrostl jejich podíl na celkovém kalorickém příjmu americké populace z nuly na téměř 8 procent, což je za tu dobu zdaleka největší změna v našich stravovacích návycích.

Ve stejném období se však zdraví obyvatel USA rapidně zhoršilo. Když AHA (Americká asociace pro studium srdce) v roce 1961 poprvé oficiálně doporučila lidem nízkotučnou a nízkocholesterolovou stravu, byl obézní zhruba jeden ze sedmi Američanů. O čtyřicet let později už to byl jeden ze tří. (Je velmi smutné si uvědomit, že cílem federálního vládního projektu „Zdraví lidé“, započatého v devadesátých letech, bylo vrátit do roku 2010 počty obézních lidí na úroveň z roku 1960, a i tento prostý úkol se ukázal jako nedosažitelný.) V průběhu těchto desetiletí vzrostl dramaticky i výskyt diabetu z méně než 1 procenta dospělé populace na procent 11, zatímco srdeční choroby zůstávají hlavní příčinou úmrtí mužů i žen. Dohromady jde o tragický výsledek pro národ, který podle vlády po mnoho let poctivě dodržuje všechna dietetická doporučení. Když jsme byli tak hodní, můžeme se oprávněně ptát, proč jsou naše zdravotní záznamy tak hrozné?

Nízkotučnou, téměř vegetariánskou stravu posledních padesáti let lze označit za nekontrolovaný experiment na celé americké populaci, který s nezamýšleným výsledkem významně proměnil náš tradiční jídelníček. Může se to zdát jako dramatické prohlášení a já sama bych mu dřív taky nevěřila, ale jedna z nejpodivuhodnějších věcí, kterou jsem se v průběhu svého průzkumu dozvěděla, je, že za celých třicet let od chvíle, kdy byla nízkotučná strava poprvé doporučena a my jsme její předpokládané výhody považovali za jisté, nebyla podrobena rozsáhlé, striktně vědecké zkoušce. Až v roce 1993 konečně provedla Iniciativa za zdraví žen (WHI) test, kterého se zúčastnilo 49 000 žen s očekáváním, že jeho výsledky jednou provždy potvrdí prospěšnost nízkotučné stravy. Jenže po deseti letech konzumace ovoce, zeleniny a celozrnných obilnin se současným omezováním masa a tuku tyto ženy nejenže nezhubly, ale nedočkaly se ani významného snížení rizika srdečních chorob či rakoviny. WHI byl největší a nejdelší test nízkotučné stravy vůbec a jeho výsledky jasně ukázaly, že tento způsob stravování prostě nefunguje.

V současnosti začíná vzrůstající počet odborníků uznávat fakt, že udělat z nízkotučné stravy středobod nutričních doporučení uplynulých šedesáti let byl pravděpodobně špatný nápad. Přesto se však oficiální postoj moc nezměnil. Pořád se nám doporučuje sestavovat si jídelníček hlavně z ovoce, zeleniny a celozrnných obilnin s malým množstvím libového masa a nízkotučných mléčných výrobků. Červené maso je stále prakticky zakázáno, stejně jako plnotučné mléko, sýry, smetana, máslo a v menší míře vejce.

Autoři kuchařek a kuchařští nadšenci se ozývají s řadou argumentů ve prospěch těchto plnotučných živočišných potravin, protože nemohou uvěřit, že všechny tyto věci, které jejich prarodiče běžně jedli, jim tak škodí. Existují také vyznavači paleo stravy, jenž si vyměňují informace na internetových blozích a přežívají téměř výhradně na červeném mase. Mnoho těchto současných nadšenců pro živočišnou stravu se inspirovalo lékařem, jehož jméno je nejúžeji spojováno s vysokotučnou stravou: Robertem C. Atkinsem. Jak uvidíme, jeho myšlenky přetrvaly v pozoruhodném měřítku a byly předmětem velkého množství vědeckého a učeného zkoumání. V novinách však stále čteme titulky o tom, jak červené maso způsobuje rakovinu a srdeční choroby, a většina výživových specialistů vám bude pořád tvrdit, že nasyceným tukům je třeba se naprosto vyhnout. Prakticky nikdo vám nedoporučí nic jiného.

Při psaní této knihy jsem měla výhodu, že k tématu přistupuji jako vědecky založený člověk zvenčí, nezatížený finančním či jiným spojením se zainteresovanými subjekty. Psala jsem o výživě už od počátků ve čtyřicátých letech až dodnes, abych našla odpověď na otázku: Proč se vyhýbáme tukům ve stravě? Je to dobrý nápad? Je opravdu zdravější vyhýbat se nasyceným tukům a konzumovat místo nich rostlinné oleje? Je olivový olej doopravdy klíčem k dlouhému a zdravému životu? A udělali Američané dobře, když se pokusili své potraviny zbavit transmastných kyselin? Tato kniha nepřináší recepty nebo konkrétní výživové rady, ale dochází k určitému obecnému závěru ohledně vyváženosti makronutrientů ve zdravé stravě.

Při svém výzkumu jsem se záměrně vyhnula souhrnným zprávám, které spíš jen předávají obecně známá fakta, a jak uvidíme, mohou bezděčně podporovat nesprávné závěry. Namísto toho jsem se vrátila ke všem původním studiím, sama si je přečetla a v některých případech jsem vypátrala málo známé a skryté informace, které neměly být nikdy nalezeny. Tato kniha tak odhaluje mnoho alarmujících chyb v samotných základech nutriční vědy a zároveň ukazuje, jak vědci své závěry často nedomýšleli, a navíc je i chybně interpretovali.

Ke svému úžasu jsem zjistila, že omezovat tuk byla chyba, a navíc že náš strach z nasycených tuků v živočišné potravě – v másle, vejcích a mase – nikdy nebyl založen na solidních vědeckých základech. Předpojatost proti nim se rychle rozvinula a stejně rychle zakořenila, ale důkazy shromážděné na její podporu nikdy nedosáhly přesvědčivé síly a pomalu se rozpadly v prach.

Tato kniha nabízí vědecké argumenty, proč se našemu tělu nejlépe daří při stravě s dostatečným příjmem tuků a proč tento režim nezbytně obsahuje maso, vejce, máslo a jinou živočišnou potravu bohatou na nasycené tuky. Tuk – velké překvapení nás provede dramatickými zvraty padesáti let nutriční vědy a předkládá důkazy k vašemu vlastnímu posouzení, jak jsme dospěli k našemu současnému stanovisku. Ve své podstatě je tato kniha vědeckým vyšetřováním, je ale také příběhem silných osobností, které přesvědčily kolegy, aby uvěřili jejich názoru. Tito ambiciózní, cílevědomí vědci přivedli celou Ameriku a následně i celý svět k nízkotučné, téměř vegetariánské stravě, která možná ironií osudu jen zhoršila neduhy, které měla vyléčit.

Pro nás všechny, kteří jsme strávili většinu času tím, že jsme této stravě věřili a dodržovali ji, je životně důležité pochopit, co a jak se pokazilo, stejně jako zjistit, kam z tohoto bodu jít dál.

1.

Tukový paradox: Dobré zdraví při stravě s vysokým obsahem tuků

V roce 1906 se Vilhjalmur Stefansson, syn islandských přistěhovalců a antropolog z Harvardovy univerzity, rozhodl žít s Inuity v Kanadě za polárním kruhem. Byl to první běloch, kterého Inuité od řeky Mackenzie kdy viděli. Naučili ho lovit a rybařit. Stefansson chtěl žít přesně tak jako jeho hostitelé, což znamenalo jíst po celý rok téměř výhradně maso a ryby. Půl roku až devět měsíců nejedli nic než maso soba karibu, následovalo období lososů a na jaře pak období vajec. Pozorovatelé odhadli obsah tuků v jejich stravě na 70–80 procent celkového kalorického příjmu.

Stefansson zjistil, že tuk je pro všechny Inuity, které sledoval, nejvyhledávanější a nejoceňovanější potravou. Nejhodnotnější části soba karibu byly tukové polštáře za očima a podél čelistí, následované zbytkem hlavy, srdcem, ledvinami a ramínkem. Libovější části včetně panenky házeli psům.

„Hlavní sezónou zeleniny… je pro většinu Eskymáků období hladomoru,“ napsal v roce 1946 Stefansson ve své kontroverzní knize Nejen chlebem. Když si uvědomil, o jak šokující prohlášení jde, dodal: „Potřebuje-li maso sacharidy a jiné rostlinné přídavky k tomu, aby bylo plnohodnotné, pak nebozí Eskymáci opravdu nejedí zdravě.“ A co víc, trávili dlouhé měsíce v naprosté tmě a zimní nečinnosti. Nemohli lovit a neměli vlastně „nic pořádného“ na práci. „Měli by být v hrozném stavu… Ale naopak, vypadali jako nejzdravější lidé, se kterými jsem kdy žil.“ Nezaznamenal u nich ani obezitu ani jiné choroby.

Nutriční specialisté počátku dvacátého století nezdůrazňovali potřebu konzumace ovoce a zeleniny tak moc jako dnes, ale i v té době byla Stefanssonova prohlášení považována za těžko uvěřitelná. Po návratu z polárních oblastí se v touze prokázat své objevy pustil do poněkud drastického experimentu. V roce 1928 se se svým kolegou pod dohledem vysoce kvalifikovaných specialistů uchýlil do nemocnice Bellevue v New Yorku a zavázal se nejíst po celý rok nic jiného než maso a pít pouze vodu.

Při příchodu do nemocnice na oba muže čekala „bouře protestů“. Stefansson napsal: „Jíst syrové maso, hlásali sborově naši přátelé, z vás udělá společenské vyvrhele.“ (Maso však mělo být ve skutečnosti vařené.) Jiní se obávali, že Stefansson a jeho kolega bezpochyby zemřou. Po prvních třech týdnech s tímto jídelníčkem, během nichž byli oba podrobováni nepřetržitému testování, byli stále zdraví experimentátoři propuštěni domů, kde je nadále měli bedlivě sledovat. V následujícím roce onemocněl Stefansson pouze jednou – když ho pozorovatelé nabádali, aby jedl jen libové maso bez tuku. Symptomy způsobené neúplnou masovou stravou (porce libového masa bez tuku) se rychle dostavily: „průjem a celkový pocit nevysvětlitelné nepohody,“ vzpomínal Stefansson. Rychle se vyléčil porcí tučných steaků a mozečku smaženého na slanině.1 Na konci roku se oběma mužům dařilo výborně a těšili se dokonalému zdraví. Půl tuctu studií vydaných dohlížejícím vědeckým výborem zaznamenalo fakt, že u nich vědci nedokázali najít žádné obtíže. Obecně se očekávalo, že se u nich rozvinou přinejmenším kurděje, jelikož vařené maso není zdrojem vitaminu C. Přesto se tak nestalo, pravděpodobně proto, že konzumovali celé zvíře včetně kostí, jater a mozku, o nichž je známo, že tento vitamín obsahují.

Žvýkali kosti, aby z nich získali vápník, stejně jako to dělají Inuité. Stefansson se tohoto způsobu stravování nedržel jen po dobu experimentu, ale prakticky celý svůj dospělý život. Až do své smrti ve dvaaosmdesáti letech byl aktivní a zdravý.

Na druhé straně zeměkoule o padesát let později odjel George V. Mann, lékař a profesor biochemie, do Afriky, kde se setkal s podobným jevem. Ačkoli se jeho kolegové stavěli do zástupů na podporu neustále populárnější hypotézy, že živočišné tuky způsobují srdeční choroby, Mann viděl v Africe naprosto jinou skutečnost. Na počátku šedesátých let přivezl se svými kolegy z Vanderbiltovy univerzity do Keni mobilní laboratoř a začal studovat Masaje. Mann se doslechl, že masajští muži nejedí nic než maso, krev a mléko – strava podobná té inuitské, složená výhradně z živočišných tuků – a že ovoce a zelenina jsou dle jejich mínění vhodné tak nanejvýš pro krávy.

Mann stavěl na práci A. Geralda Shapera, jihoafrického lékaře působícího na univerzitě v Ugandě, který studoval severněji sídlící kmen Samburů. Samburský mladík vypil mezi dvěma až sedmi litry mléka denně v závislosti na ročním období, což vydá minimálně na půl kila máselného tuku. Jeho příjem cholesterolu byl závratně vysoký, hlavně v obdobích, kdy do jídelníčku k mléku přidal ještě jeden až dva kilogramy masa. Mann u Masajů zjistil to samé: válečníci pili denně tři až pět litrů mléka, obvykle ve dvou porcích. Když se v období sucha mléka nedostávalo, míchali jej s hovězí krví. Masa se nestranili a pravidelně konzumovali jehněčí, kozí a hovězí maso. Při zvláštních příležitostech nebo v den trhu, kdy se dobytek zabíjel, snědli na osobu dva až pět kilogramů prorostlého hovězího. U obou kmenů tvořil tuk minimálně 60 procent jejich kalorického příjmu a veškerý tuk pocházel ze živočišných zdrojů, což znamená, že byl z velké části nasycený. U mladých válečníků („murranů“) Mann zaznamenal, že „nejedí vůbec žádnou zeleninu“.

Navzdory tomu všemu byly krevní tlak a hmotnost Masajů a Samburů o 50 procent nižší než u jejich amerických protějšků, a hlavně se tato čísla s věkem nezvyšovala. „Tato zjištění mě hluboce zasáhla,“ řekl Shaper, neboť ho přinutila si uvědomit, že z biologického hlediska není nevyhnutelné, aby se cholesterol, krevní tlak a další ukazatele automaticky s věkem zhoršovaly, jak všichni v USA předpokládali. Zkoumání šestadvaceti studií z různých etnik a společenství ukázalo, že v relativně malých homogenních společenstvích žijících v primitivních podmínkách „víceméně nedotčených civilizací“ není zvyšování krevního tlaku součástí běžného procesu stárnutí. Je možné, že my na Západě jsme tou anomálií a že si zvyšujeme krevní tlak a všeobecně podkopáváme zdraví nějakou součástí naší stravy nebo moderního způsobu života?

Pravda je, že Masajové se nepotýkají s emocionálním a výkonnostním stresem, který nahlodává obyvatele „civilizovanějších“ zemí a o nichž se někteří lidé domnívají, že jsou příčinou srdečních chorob. Masajové mají také daleko více pohybu než obyvatelé Západu uvázaní ke svým pracovním stolům. Tito vysocí, štíhlí pastevci nachodí se svým dobytkem při hledání vody a potravy každý den mnoho kilometrů. Mann se domníval, že možná právě toto fyzické cvičení chrání Masaje před srdečním onemocněním.2 Uznal však také, že jejich živobytí je „snadné“ a „práce lehká“ a že starší, kteří „se zdají být sedaví“ také na srdeční choroby neumírají.

Je-li naše současné přesvědčení o živočišném tuku správné, pak by všechno to maso a mléko, které tito lidé konzumují, vedlo v Keni přímo k epidemii srdečních chorob. Mann však zjistil pravý opak – s těmito onemocněními se tam prakticky nesetkal. Situaci zdokumentoval pomocí elektrokardiogramů čtyř set mužů, mezi nimiž nenašel ani jeden důkaz infarktu. (Shaper provedl stejný test na stovce Samburů a našel „možné“ známky srdečního onemocnění ve dvou případech.) Mann následně provedl pitvu padesáti Masajů a objevil jediný případ s „jednoznačným“ důkazem infarktu. Masajové netrpěli ani chronickými chorobami, jako je rakovina nebo diabetes.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

1.