Hana Marie Körnerová

Co neodvál ani čas

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová, 2011, 2012, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011, 2012, 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8338-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8339-2 (mobi)

Jakákoli podobnost mezi postavami románu a skutečnými osobami je v podstatě náhodná.

Stát se to může každému z nás…

Stanice odložených lásek

Prolog

KAMILA

Srpnové slunce pražilo do stanů s občerstvením, hudba z reproduktorů se snažila přehlušit halas velkého množství lidí shromážděného na louce mezi hospodou a kostelem. Kamila se zastavila těsně za velkou cedulí s nápisem SRAZ RODÁKŮ – 300 LET OD ZALOŽENÍ OBCE. Když se otočila dozadu, ani manžel, ani syn tam už nebyli. Ztratili se v davu. Jen dcera s kočárkem a snacha s dítětem na ruce se držely těsně za ní.

„Ahoj Kamilo!“ Tělnatá paní v květovaných šatech jí nadšeně zalomcovala rukou. „To jsem ráda, že tě zase vidím. Jak dlouho jsme se neviděly? Dvacet let?“

„Tak nějak,“ řekla Kamila. „Jak se ti daří?“

„Výborně. To jsou tvoje dcery?“

„Dcera a snacha. A kde ty máš rodinu?“

„Ale někde tady budou. Nejspíš u výčepu. Zrovna se jdu po nich podívat. Tak se zatím měj, ještě se uvidíme.“

„Kdo to byl?“ zeptala se dcera, když paní zmizela v davu.

„Já nevím,“ pokrčila Kamila rameny.

„Mami, ty jsi případ. Hlavně že jste si pěkně popovídaly.“

„A co mám dělat? Dobrou polovičku lidí vůbec nepoznávám. A polovička jich určitě nepoznává mě. Pojďte, děvčata, sedneme si do stínu, ať děti nedostanou úpal. Snad bude pod tím stanem ještě nějaké místo.“

Propracovávaly se davem, kočárek tlačily před sebou jako štít. „Tamhle je táta,“ řekla dcera. „A brácha taky. Našli volný stůl.“

„Běžte napřed,“ řekla Kamila. „Já se tu ještě porozhlédnu. Hned přijdu za vámi.“

Proplétala se davem, zdravila se s lidmi. Úsměvy, stisky rukou. Desítky tváří. Známých i neznámých. Ale ona hledala jednu určitou.

Neviděly se spolu už dobrých deset let. Od chvíle, co se Laděna definitivně odstěhovala někam do jižních Čech. Neznala ani její adresu, ani telefon. Ale předpokládala, že při takové příležitosti se v rodné vísce přece jen objeví. Od rodičů věděla, že se tu Laděna ukázala někdy předloni, když vyřizovala pozůstalost. Otec jí tehdy na papírek napsal Kamilino telefonní číslo, ale je docela možné, že ho ztratila. Nezavolala.

Zepředu z improvizovaného pódia se ozvalo zachrastění mikrofonu. Starosta oficiálně zahajoval slavnostní setkání rodáků. Mikrofon byl zřejmě vadný, vzadu, kde stála Kamila, bylo slyšet jen každé páté slovo. Navíc se lidi kolem zase začali bavit, většinu z nich proslovy nikdy moc nezajímaly. Kamila obešla poslední hlouček a zamířila k parkovišti.

Z hospody vyšel výčepní s podnosem plným piv.

„Ahoj. Nehledáš Laděnu?“ Zastavila se. „Hledám. Jak to víš?“

„Protože ona tě hledá taky. Před chvílí jsem s ní mluvil.“

„A kde je?“

Mávl rukou k davu. „Někde tam. Ale myslím, že šla pěšinou kolem kostela. Chodí o holi, a tak se chtěla vyhnout tomu největšímu návalu.“

V Kamile zatrnulo. Laděna a o holi? To snad ne!

„Je s ní její nejstarší syn, přivezl ji autem. Říkala, že do autobusu by teď ani nevylezla. Má sádru na celý měsíc. Na nějakém výletě sletěla z kola.“

Kamile se ulevilo. Tak to ano. To Laděně odpovídalo.

Výlety na kole a sádra na měsíc. Ne hůl doživotně.

Výčepní si nadlehčil tác. „Jdu, než mi to zteplá. Je strašný pařák. Na konec srpna je to až moc!“

Pařák to tedy je, říkala si, když odešel a ona zamířila k pěšině, aby dohonila Laděnu.

Z paměti se nečekaně vynořila vzpomínka na den před… V duchu počítala. Ano, před devětadvaceti roky. Vážně je to už tolik? Srpnový pařák… Jako tenkrát…

Kapitola 1

(Srpen 1972)

SVATBA

Od rána panovalo dusno. Vlastně už od včerejška. V rádiu hlásili, že se má ochladit, ale jako obyčejně se spletli. Přestože byl konec srpna, teploměr se vyšplhal skoro ke třicítce. Všechny cesty ve vsi byly vyschlé, jemný prach pokrýval trávníky, červené pelargonie v oknech i řádku naleštěných aut ve školní ulici.

Vzduchem se neslo monotónní bzučení hmyzu, občas přerušené vzdáleným ostrým zvukem neviditelné stíhačky, písknutím vlaku na druhém břehu Labe nebo kvokáním slepic zahnaných pod kůlnu. A dusno se stále stupňovalo.

Svatba se měla konat v jedenáct na Městském národním výboru v pět kilometrů vzdálených Heřmanicích. Teď bylo půl desáté, do odjezdu zbývala spousta času a svatebčané shromáždění na Horákově dvoře se potili. Pánové povolili kravaty a rozhalili neprodyšné dederonové košile. Nepohodlná tesilová saka odložili přes opěradla židlí a žízeň zaháněli lahvovým pivem chlazeným ve studni. Ženské v těsných krimplenových šatech si otíraly tváře a podpaží vyžehlenými kapesníčky, obličeje a dekolty ovívaly kabelkami a polohlasně nadávaly na horko.

Většina hostů si začala odnášet židle do stínu stodoly. Velká tabule uprostřed umeteného dvora, do něhož nemilosrdně pražilo dopolední slunce, během čtvrthodiny zela prázdnotou. Nad celým dvorem se vznášel stín nervozity. Možná z toho horka, možná to viselo ve vzduchu jen tak.

V pondělí bylo jednadvacátého srpna, čtvrté výročí ruské okupace, co se jí oficiálně říkalo bratrská pomoc, všichni to věděli, všichni na to mysleli, občas o tom někdo tiše v koutku rokoval. Spíš ti mladí, ti se šeptem pohoršovali nad tím, že tu pořád jsou (na věčné časy a nikdy jinak) a vzrušovali se představou, že to třeba už letos praskne, i když k té představě nebyl vůbec žádný důvod. Starší mluvili ještě tišeji a většinou končili větou:

„Mlč, ať se do ničeho nezapleteš!“ Nebo: „Do ničeho se nepleť, ať nás ještě všechny nezavřou!“ Případně: „Zničíš si život, nám taky a stejně ničemu nepomůžeš!“

Ono vůbec slavit svatbu těsně po jednadvacátém srpnu taky nebylo nic moc, všude někdo natahoval uši, aby každé závadnější slovíčko donesl vrchnosti, jednadvacátého se zavřely hospody a samozřejmě bylo zakázáno jakékoli shromažďování. Pár dní před tím datem i pár dní po něm byly posíleny řady špiclů, v každé hospodě seděl alespoň jeden, chudák Bretschneider ze Švejka by nestačil valit oči. Na Václaváku v Praze možná byly nějaké demonstrace, ale to se člověk nedoví, v televizních novinách to dávat nebudou, takové věci nikdy nedávají. A tady, padesát kilometrů od Prahy, stejně nikdo nic neví. Jako v devětašedesátém, když se to na Václaváku řezalo, nikdo nic nevěděl ani v Kobylisích. Natožpak tady.

Ačkoli se řeči o jednadvacátém srpnu a okupaci nesly po celé republice, tady na umeteném dvorku to nebylo tématem dne. Otec nevěsty Josef Horák byl starý komunista, který vítal převrat v osmačtyřicátém, neboť ho z bezvýznamného člověka povýšil na významného (hlavně ve vlastních očích) a určitě by ho vynesl ještě výš, nebýt té drobnosti, že byl notorický alkoholik. Vychrtlý, vždycky oblečený do spravovaných modráků, za střízliva nemluvný. Jakmile se napil, stával se výřečným a bohužel také podrážděným. Rozčílit ho dokázala každá hloupost a pak lítaly nejen facky, ale občas i hrábě nebo rozporky. K jakékoli práci, která vyžadovala samostatnost nebo představivost, byl zcela nepoužitelný. Nikdy nepochopil, proč jeho, tak přesvědčeného o správnosti režimu i současné politiky, nevynesla doba výš než na kozlík. Z čeledína povýšil na kočího. Jediné plus na této existenci byl fakt, že jeho pět dcer díky původu mělo dobrý kádrový profil. Škoda jen, že ho nemohly prakticky využít, škola jim k srdci nijak zvlášť nepřirostla a po studiu neprahly. Ale rozhodně se tím netrápily, byly to dobře vychované dívky, které věděly, že jejich osudem je manželství a mateřství, že pracovat se musí za každého režimu a že studovaný člověk si stejně nevydělá ani desetinu toho, co šikovný zedník. Stačilo se podívat na pana řídícího naproti, toho si sice všichni vážili, ale za to si nic nekoupil. A jeho dvěma holkám nebyly samé jedničky na vysvědčení taky nic platné, protože studovat stejně nesměly. A to jen proto, že měl bráchu emigranta v Anglii. Vlastně mohl být rád, že ho nechali učit na dvoutřídce ve vsi, kde ještě před deseti lety končily prašné cesty v Labi, nejrychlejší dopravou byl přívoz a jediný autobus stavěl dva kilometry daleko v polích.

Řídících bydleli ve škole a byli to nejbližší sousedi, vlastně jediní sousedi v ulici, tak se slušelo je na svatbu pozvat. Pozvání bylo formální a stejně tak bylo přijato. Vztahy mezi oběma rodinami byly zdvořilé, ale v žádném případě srdečné. To platilo o rodičích, děti to tak nebraly a kamarádily spolu od malička, jejich svět nerozlišoval třídní ani politické rozdíly, dělil se na ty normální a pak na žalobníky a šprty. Starší řídících holka Kamila sice nebyla žalobník, ale dlouho ji považovali za šprta, to kvůli těm samým jedničkám, a taky proto, že se ve škole pořád hlásila. Moc četla a byla zbytečně chytrá, ale stejně jí to k ničemu nebylo, protože gympl študovat nesměla. Šla tedy na zdrávku a, jak pravil otec nevěsty, skončí tak, že bude utírat podělaný zadky a vynášet mísy. A k tomu je jí to vysoký „íkvé“ prd platný. Kamila nepovažovala pozvání za formální, protože Laděna byla kamarádka. Oblékla si své nejlepší šaty, co nosila loni do tanečních, dlouhé vlasy doma stáhla do koňského ohonu, aby otec neměl řeči o účesu, co vypadá jako cezené nudle. Hned za vraty domu gumičku vyndala a dlouhou světlou hřívu jediným zatřepáním hlavy rozhodila po ramenou. V kuchyni u Horáků si obtáhla oči tlustou černou linkou a na řasy nanesla vrstvu krému na boty. Mrtvolně růžová rtěnka dokončila proměnu nenápadné řídících dcerky v Brigitu Bardotovou. Nebyla sama, v kuchyni se jich před zašlým zrcadlem tísnilo šest, šminky kolovaly a výsledný efekt byl u všech zhruba stejný: Brigita Bardotová přes kopírák.

Jedinou výjimkou byla nevěsta: černovlasá, kudrnatá, s výraznými lícními kostmi a ušlechtilou linií nosu. Vypadala jako Řekyně (po nebožce babičce) a ve světlovlasé Horákově rodině působila jako vetřelec.

Hodiny v kuchyni odbily desátou, nevěsta s družičkami a dvěma mladšími sestrami se stáhla do ložnice, kde panoval příjemný chládek.

Domek byl malý, vedle kuchyně měl jenom ložnici a před ní úzkou nudli, které se říkalo obývák. Tam spaly obě starší dcery, mladší měla dosud postel v ložnici rodičů, kde spávala s matkou, otec většinu nocí trávil na gauči v kuchyni. Hospoda zavírala pozdě, když dorazil domů, holky, jak jim říkal, už dávno ležely. Pak bývaly dveře mezi kuchyní a obývákem zamčené. Kdysi v mladších dobách se pokoušel o vstup, bylo jeho svatým právem spát vedle manželky ve vlastní posteli. Vydržel mlátit do dveří, dokud mu neotevřela, cirkus někdy trval až do ranních hodin a nevyspal se při něm nikdo. Ani sousedi. Občas, když byl ve zvlášť zuřivé náladě, utekly holky i manželka oknem a schovaly se na prázdném výměnku nebo ve stodole. Jednou, když měl extra vražednou náladu a ozbrojil se sekerkou, musela nejrozumnější Laděna doběhnout k sousedům. Pan řídící pak několik hodin seděl vedle otce Horáka na lavici, vyslechl plačtivě nesouvislou zpověď ztroskotance, vypil s ním dva panáky z lahve rumu schované za kamny a odešel, teprve když Horák, vyčerpán vyprávěním o svém životě, který mu zničili jiní, usnul. Vztahy mezi rodinami se po tomto incidentu nijak neoteplily, málokdo dokáže odpustit druhému, že ho přistihl při slabosti.

Kamila si na tu dávnou příhodu vzpomněla v nejméně vhodnou chvíli – když ve špajzu rovnala chlebíčky na tác. Vyslala ji nevěsta izolovaná v ložnici. Podle nějaké pověry ji nesměl až do odjezdu na radnici nikdo z hostů vidět ve svatebních šatech. Prý to přinášelo smůlu.

„Smůla nesmůla,“ řekla Laděna před chvílí, „já mám hlad. Jestli se okamžitě nenajím, udělá se mi špatně. A pak sebou na radnici buď seknu, nebo začnu zvracet. Načež mi táta nafackuje, protože bude každýmu jasný, že jsem v tom. Potřebovala bych aspoň dva tři chlebíčky. Nadělaly jsme jich tunu, když jich pár zmizí, máma si toho ani nevšimne.“

„Já tam zajdu,“ řekla Kamila, protože se jí už nechtělo poslouchat o fackování, pro které Laděnin táta nechodil daleko. Od chvíle, kdy prasklo, že je jeho prostřední dcera těhotná, jich dostala už nepočítaně. Pokud si Kamila pamatovala, vdávaly se dvě Laděniny starší sestry také těhotné. A taky se to neobešlo bez křiku a fackování, dokud nebyla ruka v rukávě. Pak bylo všechno v pořádku. Ale byl tu přece jenom jeden rozdíl. Starší sestry si braly místní mládence, které otec od dětství znal. Navíc slušně zabezpečené. Kdežto Laděna si po rozchodu se svou životní láskou Tomášem (zatrhli to jeho rodiče) trochu bezhlavě nabrnkla na tancovačce Miloše – kluka z jiného okresu, kterého tu nikdo neznal a nic o něm nevěděl. A samozřejmě s ním okamžitě otěhotněla. Facky a řev pominuly až v okamžiku, kdy Miloš přišel požádat o ruku. Otec Horák ho proklepl, neshledal na něm nic špatného (ani dobrého) a souhlasil. Co taky jiného mohl dělat s „nabouranou“ dcerou? Svatba se připravila v co nejkratší době (dokud to ještě není tak vidět!).

Kapitola 2

KAMILA

Naložila tucet chlebíčků na talíř a právě se chystala vyklouznout ze spíže, když ji zastavily rozčílené hlasy Laděniných rodičů nesoucí se z kuchyně.

„To jsi je fakt musel pozvat všechny? Ty nemáš rozum! Lojza už je teď jako motyka a ta jeho kouká jako bubák, nevím, na co jsi je sem tahal, ji stejně nikdo nezná a kdoví jestli si ji vůbec vzal. Nic bych za to nedala, že spolu žijou na psí knížku! A vůbec: Lojza se tu neukázal od dědova pohřbu! A to už je dobrejch dvanáct let!“

„Sedum! A je to můj bratranec!“

„Bratranec z druhýho kolena a taky největší vožrala na okrese! Hned po tobě!“

„Drž hubu aspoň dneska!“

Kamila strnula nad tácem, od vlastních rodičů nikdy neslyšela takový výraz, vlastně si ani neuměla představit, že by rodiče a manželé spolu takhle mluvili. Teď se děsila, že by ji Horákovi mohli ve špajzu přistihnout, a v duchu se modlila, aby toho hádání už nechali. Ráda by zmizela, ale jediný východ vedl přes kuchyň, kde si to s neztenčenou silou rozdávali ti dva.

„A nevím, na co jsi zval tetu Mařenu!“

„Je to jediná sestra mý nebožky mámy!“

„Jo, s tvojí mámou se celej život hádaly, nenašly na sobě chlup dobrej a ty ji sem musíš táhnout ausgerechnet dneska. A s takovou tlupou!“

„Já zval jen ji, nemůžu přece za to, že s ní přijely taky holky!“

„Holky, zeťáci, vnoučata, pravnoučata! A nejspíš taky pár cizejch lidí, co je nabrali cestou, aby nás potěšili!“

„Sakra, mlč už! Tak je vo pár lidí víc, no!“

„Vo šestnáct! Dyk si nemají ani kam sednout!“

„Tak ať stojej! Já ti tvý příbuzný taky nevyčítám!“

„Ani bys nemoh! Vod nás je tu osmnáct lidí, vod vás šestačtyřicet!“

„No a co! Dej už pokoj, nebo se neudržím!“

„A ty už nechlastej, nebo budeš za chvíli pod vobraz jako Lojza!“

„Kušuj!“

„Dej mi tu flašku! Říkám, dej mi ji! Víš, co jsi Laďce slíbil! Že ji k oltáři povedeš střízlivej! Že jednou neuděláš vostudu! Před všema těma lidma, co jsi je sem nazval!“

„Tak ty s tím furt nedáš pokoj!“

„Dyť já moc dobře vím, proč celej ten tyjátr! To není kvůli ní! To ty ses chtěl předvíst, s jakou slávou vdáváš dceru! Chtěl jsi všem ukázat!“

„Jo a proč ne! Votírali si vo nás hubu, když ji nechal tamten…“ Z kuchyně dolehlo ke Kamile syrové zaklení.

„Tak ať teď všichni viděj, že si holku bere slušnej kluk, kterej nevohrnuje nos nad tím, že její táta je vobyčejnej dělník! Tomáš měl holej zadek, ale jeho mámě nebyla moje dcera dost dobrá! Ta bude dělat hogo fogo až do smrti, jako kdyby jí ten největší statek v kraji furt patřil!“

„Prosím tě, už s tím přestaň!“ To jsem poslouchala celej minulej rok. Znám to nazpaměť! Ať je jakej chce, hlavně už aby tady byl!“

„Ještě nepřijel?“

„Ne!“

„Přijede. Je to slušnej kluk!“

„To doufám. Protože jestli ne, tak máme z vostudy kabát!“

„Nesejčkuj!“

„Měl přijet už včera a já hned říkala…“

„Hergot! Včera určitě zapíjel svobodu.“

„Jen aby ji nezapil moc! To pití mu jde stejně dobře jako tobě! Dej mi tu flašku! Nemusíš do sebe pořád lejt tu vodku! A v tom vedru! Seš celej propocenej! Sundej si aspoň to sako, na radnici budeš vypadat, jako když tě žvejkala kráva.“

„Nech mě na pokoji! Když se moje dcera vdává, budu slušně voblečenej a ne jako na pole. Ty bys mě nejradši…“ Někde vepředu práskly dveře a ozvaly se rozjařené hlasy:

„Tak kde to vázne?“

„Vepředu došlo pivo!“

„Copak si to tady šuškáte?“

„A kdypak už uvidíme nevěstu? Kdepak ji schováváte?“ vykřikoval podroušený hlas, který, jak si Kamila pamatovala, patřil nejspíš bratranci Lojzovi.

„Došly mám stužky,“ vmísil se do hlaholu vysoký dívčí hlásek. „Na poslední dvě auta už nezbylo. Co máme dělat?“

„Řekni Kamile, ať pro nějaký skočí domů,“ napadlo matku nevěsty. „Má to nejblíž.“

„Která to je?“

Než stačila odpovědět, poskytl informaci otec Horák:

„Ta blondýna s těma velkejma kozama.“

„Jo, tu si pamatuju,“ zamlaskal bratranec Lojza. „Ale už hodnou dobu jsem ji neviděl! Kdepak je?“

„Laděna ji pro něco poslala,“ řekl dívčí hlásek a v Kamile zatrnulo.

„Už přijel ženich?“ zeptal se kdosi a odvrátil pozornost jiným směrem.

„Ještě ne.“

„No to má nejvyšší čas. Nemělo by se mu zavolat?“

„Nemá telefon. A obřad začíná za hodinu, už je určitě dávno na cestě. Každou chvíli se tu musí objevit!“

Přes rychle pronesené ujištění se v hlase nevěstiny matky ozvala panika.

„Třeba někde píchli,“ napadlo někoho.

„Nebo nabourali,“ dodal další polohlasem.

„Nesejčkujte, určitě tu za chvíli bude. Beztoho včera zapíjeli tak dlouho, že dneska zaspal. Já když se ženil…“ Kamila využila vášnivé debaty prošpikované vzpomínkami na staré časy a vyklouzla ze spížky. Za zády rokujících vycouvala z kuchyně, talíř s chlebíčky přikryla utěrkou. Zaskočilo ji, že před chvílí prázdný obývák byl teď plný lidí. Zřejmě se tam přišli schovat před vedrem rozpalujícím dvůr. Zdálo se jí hloupé pašovat před nimi chlebíčky do ložnice, a tak opět vycouvala, rozhodnutá obejít dům a vlézt do ložnice oknem z ulice. Přesně tak do dělávali, když byli malí. Parapet byl jen půl metru nad zemí, stačilo si malinko vykasat sukni a překročit ho.

Horký vzduch na dvoře ji udeřil do plic.

„Chtělo by to aspoň plachtu,“ řekl někdo vedle ní.

„Nebo se tady odpoledne upečeme, pod kůlnu se všichni nevejdou ani náhodou.“

Z domu vyšla nevěstina nejmladší sestra Milena.

„Máš skočit domů pro nějaký stužky,“ řekla Kamile.

„Blázníš? Když mě táta uvidí takhle namalovanou a učesanou, budu muset zůstat doma. Skoč tam ty!“

„A co asi tak řeknu?“

„No co by! Že došly stužky. Naše babička určitě nějaký má. Jen běž a o mně se radši nezmiňuj. Ještě by mě mohli chtít vidět. Nemám rozmazaný oči?“

„Ne,“ řekla Milena a bez nadšení se vydala pro stužky.

U vrat zastavilo auto, bouchla dvoje dvířka. Oči všech svatebčanů se s nadějí upřely na branku. Konečně uvidí ženicha.

Ale brankou prošel jen jakýsi opozdilý příbuzný s manželkou a třemi dětmi. Kamila využila rozruchu, vyšla s chlebíčky na ulici a o chvíli později seděla v ložnici s ostatními družičkami. Po chlebíčkách se jen zaprášilo.

„Už by se pomalu mělo jet,“ nadhodila první družička.

„Obřad je za necelou půlhodinu.“

„Běžte zkontrolovat auta,“ řekla nevěsta. „Aby do nich nepražilo slunce. Když tak se musí postavit na druhou stranu ulice. Nebo třeba do školní zahrady pod jasan, to je fuk. A dohlídněte, aby nechali otevřený okna. Jinak se tam upečeme. Já mám už teď šaty přilepený až – nechtějte vědět, kde.“

Místnost se vyprázdnila, zůstala jen Kamila. Chvíli váhala, ale pak přece jen vyslovila to, co celou dobu viselo ve vzduchu a čemu se ostatní družičky raději vyhýbaly:

„Co když nepřijede?“

„Musí,“ řekla Laděna, ale neznělo to pevně, jen mdle.

„Jinak mě táta zabije.“

„Mohlo se mu něco stát,“ zkusila Kamila zadní dvířka, ale Laděna žádnou milosrdnou lež přijmout nehodlala.

„Nesmysl. Jestli nepřijede, tak se na mě prostě vykašlal. Do ženění se mu nechtělo, to víme všichni.“

„No ale – vždyť s ním čekáš dítě…“

„A to myslíš, že je důvod?“ Laděna se útrpně zadívala na kamarádku. „Já ti to nechtěla říct, ale on už jedno dítě má. V sedmnácti zbouchnul holku, takže teď platí alimenty na kluka. A nikdy ho ani neviděl.“

„Tenkrát byl ještě puberťák,“ zkusila to Kamila.

„Tenkrát? Není to zase tak dlouho. Nezměnil se.“

Laděna si sáhla do vlasů, sundala závoj a mrštila s ním přes celý pokoj. „Asi je to v háji.“

Kamila zvedla závoj a oprášila ho. „Ještě se neukvapuj.“ Laděna se podívala na hodiny. „Je to v háji,“ opakovala.

„Už to nestihne.“

Kamila si strašně přála, aby to dopadlo dobře. „Třeba opravdu píchli, nebo tak něco, a přijedou rovnou na radnici.“

Zřejmě to nenapadlo jenom ji, protože v tu chvíli strčila do dveří hlavu nevěstina matka. „Tak jedeme a počkáme přímo na radnici. Kde máš závoj?“

„Tady je.“ Kamila jí podala nadýchaný tylový oblak a dívala se, jak jej paní Horáková upevňuje dceři na hlavu. Byla očividně nervózní, třásly se jí ruce a sponky padaly na zem.

„Ukažte, udělám to,“ nabídla se Kamila.

Nevěstina matka se spíš zhroutila, než usedla do křesla.

„Je mi špatně,“ řekla mdle. „Jestli tam nedorazí…“ Kamila umístila poslední sponku a odstoupila.

Laděna s matkou si chvíli hleděly do očí.

„Já bych tam nejradši vůbec nejela,“ řekla Laděna.

„Musíš.“

„Mami, mně je to líto, nechtěla jsem… Tohle jsem fakt nechtěla…“

„Počkám venku.“ Kamila se pohnula ke dveřím, ale Horáková ji zarazila. „Počkej, jdeme všichni.“

„Co táta?“ zeptala se Laděna.

„Naštěstí odjel.“

„Kam?“

„Napřed na radnici, aby jim řekl, že se trochu zdržíme. Aby přehodili svatby. Jestli to teda půjde. Ale většinou tam lidi přijíždějí spíš napřed než pozdě.“

Očima střelila po odtikávajících hodinách. Všem třem bylo jasné, že jejich svatby se týká druhá možnost. Včas už dorazit v žádném případě nemohli.

„A z radnice pojede rovnou do Otic, aby nám v hotelu U Medvěda nezrušili hostinu.“

„Ježíši! To tam nemohl poslat někoho jinýho? Kdo mě povede?“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Stanice odložených lásek

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Dokud se budeš smát