Alice Broadway

INK: Tajemství kůže

Originální název: Ink, vydáno u Scholastic Ltd, 2017.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Text © Alice Broadway, 2017

Translation © Martina Buchlová, 2018

Cover illustration by Jamie Gregory © Scholastic Ltd, 2017

Map illustration © Jitesh Patel, 2017

Cover and inside artwork reproduced

by permission of Scholastic Ltd.

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8382-8  (epub)

ISBN 978-80-243-8383-5  (mobi)

Inkwellu.

Jste ta nejvybranější společnost spisovatelských přátel, jakou jsem si jen mohla přát, a mám vás moc ráda.

Kapitola první

Když mě tetovali poprvé, byla jsem starší než všichni mí kamarádi.

Moje máma o tom strašně ráda vypráví. Já bych byla radši, kdyby to nedělala. Když jsou vám dva dny, mají vám vytetovat rodné znaménko, ale já místo toho onemocněla, a máma tak tu slavnost musela odvolat.

Kamarádky jí říkaly: „Musíš ji přece nechat tetovat, Sophie. Jak jí budeš říkat?“

Ale máma jim na to řekla, že počká, až mi bude líp. Jméno a tetování dostanu teprve potom. Ignorovala všechna ta šeptaná varování o tom, co se stává dětem, které zemřou neoznačené, a tak jsem po celých dvacet dnů zůstala bezejmenná a holá, až jednoho dne moje máma řekla: „Ať je to Leora.“

A tak jsem byla Leora. To slovo mi vpíchaly do kůže miniaturní jehličky. Titěrná písmenka, která se mnou rostou už šestnáct let.

Nemáme strach ze smrti. Když jsou vaše tetování uložena bezpečně ve vaší knize, zůstanete naživu i po smrti. Životní příběh, který máte napsaný na těle, bude žít navždy – pokud si to zasloužíte. Dokud uchováváme slova, obrazy a okamžiky vyryté ve své kůži, naše příběhy vydrží navěky. Mrtví nás obklopují, a když nepřestaneme pročítat jejich knihy a přeříkávat jejich jména, budou žít dál. Každý má u sebe něčí knihy kůže: máme plné police mých předků. Můžu si k nim přivonět, dotýkat se jich a pročítat si jejich životy.

Ale kniha člověka, kterého jsem doopravdy znala, se mi do rukou dostala teprve, když zemřel můj táta.

Vlastně jsme měly štěstí, jeho smrt jsme viděly přicházet už z dálky. Mohly jsme se na ni připravit. Promasírovaly jsme mu kůži olejem. Vyprávěl nám o svých tetováních a usmíval se, když nám na zádech ukazoval strom s našimi jmény. Když měl odejít, byl připravený a jeho kůže taky. Sledovala jsem, jak se ty silné paže tenčí a kůže na nich zůstává zvrásněná jako staré jablko. Přihlížela jsem tomu, jak se jeho rovná záda ohýbají, jako by mu někdo dal ránu do břicha. Po nějaké době se přestal dívat přímo na nás. Viděl už jen bolest. Vypadalo to, jako by ho nemoc celého vysála a nechala za sebou jen prázdnou slupku. Ale právě na té slupce záleží.

Lidi nám nosili květiny a jídlo, aby nám ty poslední dny ulehčili. Jako drobné důkazy lásky k tátovi, když už se nedalo dělat nic jiného. Nebyli jsme s mámou jediné, komu to lámalo srdce. Táty si vážilo tolik lidí. Kuchyně byla cítit po vadnoucích okvětních lístcích, stoncích hnijících v zatuchlé vodě a dušeném mase, které jsme nestačily sníst. Jako by smrt byla nakažlivá. Máma ho pevněji zachumlala do dek a otřela si z čela pot. Táta se třásl a sotva dýchal.

Když se však toho jasného, pozdně podzimního dne konečně dostavila smrt, připravená jsem na ni nebyla. Potom, co mě máma v to odpoledne horečnatým šepotem probudila, jsem ještě pořád v ústech cítila kávu, kterou jsem vypila za úsvitu.

„Zlatíčko, vstávej. Myslím, že už mu nezbývá moc času.“

Pospíchala jsem k němu. Odmlky mezi jeho nádechy se prodlužovaly. S mámou jsme se k němu sklonily a chytily ho za ruce. Přemýšlela jsem, který z těch výdechů už bude poslední, kdy nastane to konečné ticho, než se probudí v posmrtném životě a znovu se nadechne. Najednou táta zalapal po dechu a podíval se přímo na mě. Stiskl mi ruku. Druhou dlaň vymanil z matčina sevření a nahmatal přívěsek, který vždycky nosil kolem krku. Byl to tenký, hrubě tesaný dřevěný list s vyřezanými náznaky žilek, zavěšený na kožené šňůrce. Patřil k tátovi stejně neodmyslitelně jako jeho tetování. Nikdy jsem ho neviděla bez něj.

„Leoro.“ Zněl ochraptěle. „Tohle je pro tebe. Leoro, nezapomeň. Nezapomeneš na mě, viď? Nezapomeň na mě, prosím.“ Když prosil, do očí se mu vehnaly slzy.

„A slib mi, že budeš dávat pozor na prázdné. Dávej pozor, moje světélko, moje Leoro.“

Přikývla jsem a mezi vzlyky zašeptala: „Slibuju.“ Podívala jsem se na mámu, její sevřené rty a napjatý obličej. Natáhla ruce, odvázala šňůrku, kterou měl táta kolem krku, a on ten přívěsek podal mně. Promnula jsem hladké dřevo mezi prsty, a když jsem zamrkala, z očí se mi vyřinuly slzy. Otočil se na mámu a dal si záležet na tom, aby to poslední, co v životě uvidí, byla její tvář. Odešel ze země živých za zvuku jejího: „Miluju tě, miluju tě, miluju tě,“ a s jejími rty na hřbetě ruky.

A tak nás opustil. Prostě odešel. Den potemněl. Ze světa zmizel kus opravdové dobroty a všechno bez něj bylo najednou chladnější a bezútěšnější.

Po jeho smrti k nám domů přišli balzamovači. Tělo mu pokapali olejem a do kůže mu vetřeli koření. Zavinuli ho do modrého plátna a vynesli ven. Vypadal jako král. Mně tak připadal odjakživa. Ještě celé dny potom jsem chodila do jeho pokoje a vdechovala vůni jeho pomazání. Kdyby se mi podařilo ho vdechnout dost, třeba by mi vyskočil z plic, úplně celý a rozesmátý.

Když jsem ho však uviděla znovu, z jeho života se staly stránky. K nám domů se vrátí teprve, až během obřadu vážení duše dospějí k závěru, že si to zaslouží. Pokud jsme s ním tedy chtěly být, musely jsme do muzea. Dorazily jsme tam v jantarovém světle zapadajícího slunce, kvůli soukromé prohlídce jsme tam měly povoleno vstoupit i mimo běžnou návštěvní dobu. V uzavřené místnosti, která voněla starobylým dřevěným nábytkem a parfémem někoho, kdo se tam byl podívat na svého příbuzného před námi, nám předvedli mého otce v jeho nové podobě. Schránku s jeho knihou kůže jsme položily na malý stolek. Máma se mi s vytřeštěnýma očima tiskla k boku. Od jeho smrti byla jako na jehlách – ani ne tak smutná, jako spíš roztěkaná a nevrlá. Několikrát jsem vešla do místnosti a přistihla ji, jak jen tak upřeně zírá do prostoru s rukama sevřenýma tak křečovitě, až jí zbělaly klouby. Začínalo mě to rozčilovat. Nechtěla jsem teď mít starost ještě o ni, teď ne. Chtěla jsem zpátky svou mámu – svou klidnou, schopnou mámu, která vždycky věděla, co říct.

Když jsme nadzvedly víko, místnost zahltila vůně vosku a koření jako přípitek na jeho počest. A už ležel před námi, jeho kůže byla vypnutá, vyhlazená a malinko svraštělá. S každou stránkou, kterou jsme obrátily, jsme se ho znovu dotýkaly a vzpomínaly na jeho hrubé lokty a hladká záda. Každá tuhá stránka vyprávěla jeho příběh.

Máma ze začátku vypadala nervózně – objímala jsem ji a cítila, jak jí z ramenou sálá napětí –, ale jak jsme četly dál, postupně se uvolnila. Desky knihy, vyrobené z kůže z jeho lopatek, na sobě měly obrázek nás dvou a rodné znaménko s jeho jménem. Joel Flint. Dobrý titul. Dobrý člověk. Dobrý úvod. Otočily jsme list a spatřily strom z jeho zad, který vyprávěl příběh o jeho rodině – o mně a o mámě, o dívkách, které se zmocnily jeho srdce. Uviděla jsem tam svoje jméno a přejela po jeho linkách prstem. To tetování jsem neviděla od dětství. Teď po tak dlouhé době vypadalo mnohem bledší a rozmazanější.

Otočily jsme stránku. Máma se nahlas zasmála a zavřela oči. „Možná by ses měla otočit, Leoro,“ řekla, celá zrudla a našpulila rty ve snaze skrýt úsměv.

Měla pravdu, nechtěla jsem to vidět, ale ten květ, který měl vytetovaný na hýždi, byl složitý a jemný. Takhle vyhlazený na stránce jeho knihy vypadal jen jako jakákoli jiná část jeho těla, přitom to bylo něco tajného. Bylo to jejich manželské znaménko – každý rok k němu přidávali detaily a s tím, jak jejich láska rostla, bylo i to znaménko čím dál tím krásnější. Mámin smích se najednou smísil se slzami a musela si zakrýt ústa dlaní, jako by zároveň zadržovala smutek a připomínala si všechny ty polibky, o které přišla.

Otočily jsme stránku.

Kapitola druhá

Den potom, co jsme si byly prohlédnout tátovu knihu, máma znovu vyrazí do práce. Prý už je načase. Prý se potřebujeme vrátit ke svým normálním životům. Nebo aspoň vymyslet, v čem budou naše nové normální životy spočívat. Normální je pro moji mámu moc důležité slovo. Odjakživa byla oblíbená, aniž by se o to musela nějak snažit, společenská, zaneprázdněná, oddaně pomáhala svému okolí, a myslím, že jí vždycky trochu vrtalo hlavou, proč je její vlastní dcera taková samotářka. Rozhodnu se, že taky vypadnu z domu, ale vydám se trh. Dnes školu nemáme. Celý můj ročník má studijní volno. Vím, že do toho všeho musím znovu naskočit: do toho dobře známého kolotoče opakování a závěrečných zkoušek. Jestli chci být tatérkou – to je to jediné, co jsem si kdy přála –, budu muset pořádně zabrat, abych dohnala všechno, co jsem zameškala.

Jdu po chodníku, který rozvlnily kořeny stromů vinoucí se pod ním, a přemýšlím, kdy nám sdělí datum tátova obřadu vážení duše. To, co na celé věci zabere nejvíc času, se už za ten měsíc od tátovy smrti stihlo: stažení kůže, její vydělání, svázání kůže do knihy. Teď už si jen hotovou knihu potřebují prostudovat lidé z vlády a připravit celý případ, aby se mohl uskutečnit obřad. A pak se bude moct vrátit domů. Zpátky k nám, kam patří.

Na obřadu vážení duše vůdci oznámí svoje konečné rozhodnutí o jejím osudu. Budou mít tátovu knihu už prostudovanou, a budou tak mít jasno v tom, jestli prožil dostatečně záslužný život. Ti, kdo si to zaslouží, se vrátí domů ke svým rodinám, zaujmou místo mezi předky, jejich jména se budou předčítat a lidé si je budou pamatovat navždy. Jejich duše jsou v záhrobí v bezpečí. Když vláda dojde k závěru, že toho duše není hodna, pohltí ji spolu s knihou kůže plameny. Ještě nikdy jsem u toho nebyla, ale říká se, že odér pálící se knihy kůže člověk nikdy nezapomene. Tak ale táta nedopadne. Nikdo nemohl vést lepší nebo čistší život.

Směrem k městu se cesta zužuje, až je na chodníku místo jen pro jednoho. Cestou po zaprášené ulici nakukuju do oken řadových domků, kolem kterých procházím. Vachrlaté stavby mají omítky v různých barvách a lepí se na chodník. Když jsem byla malá, vyprávěla jsem sama sobě o uličkách, jako byla tahle, nejrůznější příběhy. Představovala jsem si, že ty řady domků zmáčkl nějaký obr, a proto pak byly tak uzoučké a měly ty různě vysoké chatrné střechy. Když dnes nahlížím do členitých oken a přemýšlím o životech za nimi, vyprávím si jiné příběhy. Jakmile si někdo nezatáhne závěsy, beru to jako pozvánku k tomu, abych si představovala, kdo tam bydlí a jak jeho život vypadá. Jsem do toho nakukování tak zabraná, že skoro vrazím do muže, který vybírá z truhlíku za svým oknem popadané okvětní lístky červených muškátů. Rychle ho obejdu napůl po silnici a nadechnu se štiplavě hořkého pachu umírajících květin.

Pokračuju v cestě a v duchu listuju v tátově knize.

Cítím, jak se ze mě vytrácí napětí. Včera večer se mi moc ulevilo, když jsem ho konečně viděla. Máma byla cestou z muzea jako vyměněná. Jakmile jsme nalistovaly poslední stránku, oddechla si tak hlasitě, až jsem se lekla, že je něco špatně, ale když jsem se na ni zadívala, usmívala se. Měla proč: jeho kůže vypráví dobrý příběh. Když někdo čte vaši knihu, měl by z ní být schopný vyčíst příběh vašeho života. Poměřit to dobré s tím špatným a poznat, jestli jste žili zasloužilý život. Všechno důležité si zapisujeme do kůže, protože jinak by se nám to vepsalo do duše a nikdo nechce svou duši zatěžovat, ani pýchou nad svými dobrými skutky, ani vinou za svoje prohřešky. Poznamenáváme svoje těla, abychom nemuseli spoutávat svoje duše. Jen na ty, kdo žili zasloužilým životem, se bude dál vzpomínat, a k tomu je třeba, aby dobro v jejich duši převážilo zlo a ji samotnou netížil hřích.

Při pomyšlení na tátovu čistou duši, které už brzy sečtou zásluhy, se mi tvář roztáhne do úsměvu. Nemůžu se dočkat, až nadejde den jeho vážení.

Táta byl stahovačem kůží – to jeho kamarádi z práce jeho kůži nařezali a připravili pro koželuhy. On předtím stejnou službu prokazoval jejich blízkým a bezpočtu neznámých lidí, kteří mu každý den přicházeli pod ruku.

Máma je čtečka. Řekla bych, že to je spíš poslání než zaměstnání, ale placené je dobře. Co z člověka dělá čteče se těžko vysvětluje, ale nejlíp by se to asi dalo popsat tak, že někteří z nás dokážou číst skryté významy našich tetování – prohlédnout povrchním sdělením přímo k tomu, co známka vyjevuje o srdci svého nositele. Moje máma se podívá na váš rodinný strom a řekne vám, které z dětí máte nejradši. Prohlédne si znaménka věku na vaší ruce a poví vám, který z roků vás skoro zlomil. Podívá se na značky, které popisují vaše kvalifikace, a pozná, jestli jste podváděli. Máma mi jednou řekla, že každý má nějaká tajemství, která si chce nechat pro sebe.

Přitom bychom žádná tajemství mít neměli. O tom to celé je.

Já mám ten dar taky. Už od dětství jsem měla schopnost lidi číst. Máma říká, že jí to došlo, když jsem se hned první týden ve škole dostala do maléru. Zeptala jsem se jednoho kluka, proč nebydlí se svým opravdovým tátou. Když se u dveří ukázala jeho rozzuřená máma a domáhala se, abych jí řekla, kdo o ní šíří pomluvy, máma věděla, že jsem to musela tomu klukovi přečíst mezi čárami na kůži. Ale jen proto, že to dokáže ona, nemusím se tím hned chtít živit i já. Zamlouvá se mi ten vhled do tetování a životů ostatních, který mi to dává, někdy mě však ty výkřiky z vnitřního světa cizích lidí, které míjím na ulici, dost unavují. Myslím, že bych neunesla úzkostlivé tváře zákazníků sedících naproti mně u čtecího stolu s vědomím, že jestli se jejich značky rozhodnou vyjevit mi pravdu, dozvím se všechno.

Ne, já sním o tom, že budu tatérkou. Můžu jen doufat, že se mi u zkoušek zadaří, což teď už nevypadá tak jistě jako kdysi. Kvůli tátově nemoci jsem toho dost zameškala. Ve škole jsem vždycky měla dobré známky, aniž bych se musela nějak extra snažit, proto je pro mě nervozita, kterou teď cítím, něco docela nového.

Jak se blížím ke středu města, domky vystřídá řada obchodů. Projdu kolem pekařství, květinářství a brašnářství, ve kterém si necháváme spravovat boty a brašny. Prašná cesta přejde v dlážděnou a ulička, po které jdu, mě zavede přímo na náměstí. Uklidňující zelený plácek uprostřed rozlehlého prostranství ostře kontrastuje s kamennými a dřevěnými fasádami okolních budov. Uprostřed té plochy stojí socha Svatého, nejdůležitějšího vůdce našich dějin.

Tyčí se ve středu rušného města, vysoká hladká bronzová postava oděná do dlouhého pláště, která na nás shlíží ze svého podstavce. Jeho příběh se mi vždycky líbil – příběh, který si vyprávíme, abychom si připomněli jeho oddanost, moc příběhů a nutnost stahovat mrtvé z kůže, která osvobozuje duši. A pochopitelně tu stojí i proto, aby nás varoval před odpudivými zvyky prázdných. Náměstí křižují pěšinky, z jednoho rohu do druhého, a po nich se procházejí lidé, povídají si a snaží se najít kousek volné trávy mezi cestičkami, kde by se mohli posadit a vypít si kávu.

Náměstí je místo, kde si člověk dokáže udělat poměrně přesnou představu o tom, na čem ve Svatoměstí záleží. A když na tom záleží ve Svatoměstí, záleží na tom i všude jinde. Všechna města v okolí na nás závisí: ve Svatoměstí sídlí vláda a taky tu dochází ke všem důležitým rozhodnutím. Líbí se mi bydlet ve středu dění. Nejsem si jistá, jak bych se cítila v jednom z těch menších městeček, kde si všichni myslí, že vás znají, ještě než si vůbec stihnou prohlídnout vaše tetování.

Podle toho, odkud vane vítr, tu je většinou cítit kouř vycházející ze síně zúčtování. To je velká kruhová budova z kamene a barevného skla, která se kuželovitě zužuje do velkého komína. Oheň tam hoří neustále a kouř z něj pak nad městem vytváří permanentní šedo-hnědý opar. Právě tam dochází k obřadu vážení duše a tam s mámou chodíme, když na nás přijde řada předčítat jména mrtvých. Také se tam vyučují záležitosti víry a dohlíží se na jejich dodržování. Školí se tam i naši učitelé. Naše duchovní vzdělání a formování je stejně důležité jako akademické vědomosti.

Na téhle straně náměstí, teď už za mými zády, stojí muzeum – moje oblíbené místo. Stojí na vyvýšené plošině a ze všech stran k němu vedou schody. Ční nad námi, samé kamenné sloupy a klenutá okna. Odsud vypadá temně a impozantně, ale kdybyste šli dovnitř, zjistili byste, že je tam světlo a útulno. Táta mě tam brával každou chvíli. Polknu a ve stínu budovy mi je najednou zima, tak si pospíším dál.

Na protějším konci náměstí, za travnatým pláckem se stromy a lavičkami, je překvapivě rušno a plno. Lidé tam připravují reproduktory na provizorním pódiu, které vztyčili před vládní budovou, ohromnou krabicovitou stavbou ve tvaru písmene L, která zabírá dvě strany náměstí. Nejspíš nějaké veřejné setkání, na které jsem zapomněla. Kolem pódia se srocují lidé, někteří dokonce vstávají z laviček, aby se mohli jít podívat zblízka, a vzduchem se nese tichý šum konverzace.

Pohled na vládní budovu mi připomene, že už mě nějakou dobu nepozvali na test pravdomluvnosti. Asi bych ho měla očekávat každou chvíli. Každý bychom jej měli jednou za pár let absolvovat, abychom se mohli vyzpovídat. Před očima mi jasně vyvstane vzpomínka na to, jak mě tam táta vedl poprvé, když mi bylo skoro čtrnáct.

Táta mě ujišťoval, že to není nic, s čím bych si měla dělat starosti, ale já jsem se dál bála i tak. Všichni jsme o tom přístroji, který vám měří tep a teplotu a pípá, když lžete, slyšeli, ale nikdy jsme ho neviděli. Představivost mě přesvědčila, že to bude zaručeně bolet. Byla jsem si jistá, že na mě v tu chvíli konečně přijdou. Myslela jsem na všechny ty malinkaté lži, které jsem napovídala rodičům, na to, kolikrát jsem si potají uzmula sušenku navíc, i když mi řekli, že už jsem měla dost. Dokonce jsem měla noční můry o tom, jak se omylem přiznávám ke zločinu, který jsem nespáchala.

Takže jsem byla spíš zklamaná, když nás z hlavní vstupní haly odvedli do malé, úplně holé místnůstky s bílými stěnami, dvěma židlemi, dřevěným stolkem a malým stroječkem, který nebyl nic víc než omšelá a otlučená kovová polokoule s přidělanou žárovkou a trčícími dráty. Čekal tam na nás pán se zápisníkem a pokynul mi, abych se posadila, ale když táta viděl, jak jsem nervózní, zeptal se, jestli může jít první. Posadil se na židli, levou ruku položil na tu polokouli, s úsměvem se na mě zadíval a obrátil oči v sloup, jako by říkal: „Jako by se nechumelilo.“

Klidně odpověděl na všechny otázky a ten strojek neudělal vůbec nic. Ulevilo se mi, že ty otázky nejsou nijak hrozné: jen všeobecné dotazy ohledně nových tetování a seznamu zločinů, o kterých táta musel potvrdit, že je nespáchal. Ten pán si občas něco zapsal, a když byl hotový, usmál se na tátu a řekl mu, že se může postavit.

„Vaše svědomí je čisté, pane Flinte. Dobře, dobře.“ Usmál se, jako by to všechno byla ohromná legrace, a potom se podíval na mě. „Teď je řada na tobě.“ Uchechtl se. „Přísahám, že to nebude bolet.“

Posadila jsem se a zhluboka se nadechla, ale jakmile jsem na ten strojek položila dlaň, začal zběsile kvílet. Okamžitě jsem ruku zděšeně stáhla.

„Co se stalo?“ Pamatuju si, že se mi chtělo brečet, a nevěřícně jsem se zadívala na tátu. Zadržoval smích.

Ten pán se usmíval. „Neboj. Jen jsem to zapomněl pořádně přenastavit.“

To už se táta opravdu řehtal.

„Možná toho tajíš víc, než jsem si myslel, Leoro,“ řekl.

Zamračila jsem se na něj.

Nakonec to celé bylo docela v pohodě. Zeptali se mě na to samé jako tátu, plus pár otázek ušitých na míru někomu v mém věku, jako třeba jestli jsem někdy podváděla ve škole. Strojek dál blaženě mlčel a táta mi cestou domů koupil dortík, aby mi vynahradil, jak se mi smál.

Jak tak jdu po cestičce mezi síní zúčtování a vládní budovou ke stánkům na tržišti za ní, uvědomím si, že se usmívám.

Kéž by tu byl.

Dneska je chladno. První den letošní zimy, který má ve vzduchu trochu mrazu. Všichni jsou z toho tak v šoku, že se zabalili do několika vrstev navíc. Je nezvyklé vidět tak málo holé kůže – připadám si trochu odříznutá, když u kolemjdoucích lidí vidím jen tetování na jejich tvářích a předloktích. Ale stejně se cítím dobře. Nepřipadám si tak odhaleně, a to nejen kvůli lněnému šálu, do kterého jsem se zavinula a na rameni jsem si ho sepnula knoflíkem. Občas je prostě – a tohle bych nahlas nikdy neřekla – docela dobrý pocit svoje tetování schovat.

Tržiště je v provozu skoro každý den a já se vnořím do shluku pruhovaných stříšek, výkřiků a lidí. Když procházím kolem řezníka, snažím se nedýchat – z odéru jeho masa, které tam jen tak visí, se mi zvedá žaludek. Jakmile dojdu ke stánku s plátnem, zhluboka se nadechnu. Zemitá vůně bavlny a kořeněný odér barviv působí svůdně. Vdechuju barvy a představuju si, že vzduch, který mi vychází z plic, vypadá jako duha. Procházím davem a sleduju zem před svými chodidly – je to tak snazší. Jen pro dnešek chci vytěsnit všudypřítomné útržky hovorů a nechat tetování kolemjdoucích splynout z pozadím. Vychutnávám si, že nemám v hlavě nic než tátovu knihu, dokud jsou vzpomínky na ni čerstvé.

Jdu rovnou za nosem, dokud zřetelně nerozeznám ovocnou vůni potravinářského stánku. Jeho zboží je vyskládané v dřevěných bednách tak, aby nás nalákalo svou lahodností. Prodavač se usmívá a zelenou zástěru má lehce zamazanou od hlíny. V ruce drží otevřený papírový sáček a čeká na mou objednávku. Rukávy má vykasané – předloktí máme mít vždycky holá – a já toho z nich o něm tolik vyčtu. Je mu třicet šest a je bystrý, byl nejchytřejší v ročníku, dost chytrý na to, aby si mohl vybírat, co chce v životě dělat, ale v jeho značkách je i smrt. Čtu si o mládí, předčasně ukončeném smrtí staršího bratra. Teď ale vypadá šťastně a jeho značky se mi před očima překroutí a řeknou mi, že má rodinu. V jeho inkoustu čtu o štěstí – má v životě větší bohatství než tu přehršel jablek a fazolí v bednách kolem.

Požádám ho o cibuli a začnu si plnit vlastní hnědý papírový sáček umouněnými brambory. Mrkve vypadají dobře a rajčata voní čerstvě a sladce.

„Nevíte, co se to děje na náměstí?“ zeptám se. „Je tam pódium a sbíhají se tam spousty lidí.“

Proklepe pytlík s cibulí, ohrne okraj a pevně ho drží za rohy. „Neslyšelas? Budou někoho veřejně označovat,“ odpoví, když mu podám pytlík s bramborami ke zvážení. Slyším, jak se mu v hlase odráží potlačované vzrušení a ještě něco dalšího. Je to strach? „To už se tu nedělalo celé roky.“

Poslední dobou šla spousta věcí úplně mimo mě, byla jsem tak ponořená do toho, co se dělo s tátou. Váhavě se zakoukám zpátky do ulice. O veřejných označováních jsem slyšela jenom ve škole a dost mě zajímají. Zaplatím prodavači, zvednu svou tašku a připojím se k davu, linoucímu se zpátky k náměstí. Někdo do mě vrazí ramenem, jak se dere dopředu. Šum hovoru je čím dál tím hlasitější, a čím blíž jsem k náměstí, tím je cesta ucpanější lidmi, které to táhne do centra města, aby se podívali, co se bude dít.

Než na náměstí konečně dojdu, kolem pódia už se shromáždí pořádný dav a já trčím skoro až vzadu. Žena vedle mě přikývne a nakloní se ke mně. Oči jí svítí vzrušením. „Prý sem přijde starosta Ostříž!“ řekla bez dechu. Já sice nejsem ten typ člověka, co se nějak extra zabývá politikou, ale Dan Ostříž v sobě má něco, co jako by všechny vyzývalo k tomu, aby mu věnovali trochu víc pozornosti, i lidi u nás ve třídě. Starosta se z něj stal asi před šesti měsíci a je úplně jiný než ta řádka vetchých staříků, která nám starostovala před ním. Tak pro začátek je to fešák a je mladší než většina ostatních politiků. Lidé mají poprvé po dlouhé době radost ze změny. Vzpomínám si na to nadšení, které jsme všichni cítili na jeho inauguraci, když jsme odříkávali slova, jimiž jsme do něj vkládali své naděje a důvěru: Je dobrý, je moudrý, je tím nejlepším z nás. Není krutý, miluje nás, nebudeme se bát. Všechno dělá pro naše dobro. Věřila jsem těm slovům tak silně, že jsem měla pocit, jako by se mi drala přímo ze srdce.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Kapitola první

Kapitola druhá