Michael Robotham

Štvanec

Originální název: Life or Death

Vydáno u Sphere, Londýn 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Bookwrite Pty 2014

Published by agreement with Little, Brown Book Group

and Hachette UK Company.

The moral right of the author has been asserted.

All characters and events in this publication, other than those clearly in

the public domain, are fictitious and any resemblance to real persons,

living or dead, is purely coincidental.

All rights reserved.

Translation © Alexandr Neuman, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8273-9 (epub)

ISBN 978-80-243-8274-6 (mobi)

Pro Isabellu

Poděkování

Jako obvykle musím poděkovat spoustě lidí: editorům, agentům a vydavatelům. Někteří z nich jsou stálí pachatelé. Třeba Mark Lucas, Ursula Mackenzieová, Georg Reuchlein, David Shelley, Josh Kendall, Lucy Malagoniová, Nicky Kennedyová, Sam Edenborough a Richhard Pine. Přibyli i nováčci: především Mark Pryor, okresní návladní a autor detektivek, narozený v Liverpoolu a pracující v Texasu, jehož rady v právnických záležitostech byly neocenitelné.

Každý, kdo píše o Texasu, si je vědom obrů, kteří tu byli před ním. Jsem hluboce vděčný Williamu Faulknerovi, Cormacu McCarthymu, Jamesi Lee Burkeovi, Benu Fountainovi a Phillipu Meyerovi – a také hercům, kteří jejich prózu načetli do formy audio nahrávky. Jejich práce mi pomohla se do Texasu zcela pohroužit a doufejme i pochytit rytmus řeči.

Nakonec bych chtěl poděkovat svým třem dcerám, které dospívají, ale milosrdně mě ponechávají ve své blízkosti. Tato kniha je věnována Belle, té nejmladší, která se občas cítí trochu odstrčená, ale slibuji jí, že to nejlepší si schovávám pro ni.

Jejich matka, má žena, se také důrazně dožaduje mých díků. Když mám ale něco napsat o ženě, která je se mnou třicet let, chybějí mi slova. Ona ví, že ji miluji, já to však stejně napíšu: „Miluju tě.“

Život může být nádherný i zdrcující –

v tom spočívá jeho tragičnost.

Bez krásy, lásky a nebezpečí by bylo

takřka snadné žít.

ALBERT CAMUS

—

Být, nebo nebýt – to je otázka.

WILLIAM SHAKESPEARE

1

Audie Palmer se nikdy nenaučil plavat. Když byl jako malý kluk s otcem na rybách u jezera Conroe, dozvěděl se, že být dobrý plavec je nebezpečné, protože to člověku dodává falešný pocit bezpečí. Většina lidí se utopila proto, že se vydali směrem k pobřeží a mysleli si, že se zachrání. Přežili ti, které našli, jak se křečovitě drží trosek.

„Takže přesně to musíš udělat,“ prohlásil jeho táta, „držet se jako přílipka.“

„Co to je přílipka?“ zeptal se Audie.

Táta se zamyslel. „Dobrá, tak se musíš držet jako jednorukej chlap, kterej visí z útesu a někdo ho lechtá.“

„Já jsem lechtivej.“

„Já vím.“

A táta ho lechtal tak dlouho, dokud se loď nerozhoupala tak divoce, až veškeré ryby v okolí zapluly do temných úkrytů a Audiemu se na kalhotách objevily první skvrnky moči.

Bylo to jejich osvědčené téma k žertování – ne to počurání. To, že je třeba se za všech okolností pevně držet.

„Musíš se držet jako obří oliheň objímající vorvaně,“ řekl třeba Audie. „Musíš se držet jak vystrašené kotě svetru,“ odpověděl jeho táta. „Musíš se držet jako nemluvně, které kojí Marilyn Monroe.“

A tak to šlo dál a dál…

Někdy po půlnoci si Audie uprostřed zaprášené silnice s láskou připomíná tyto výlety na ryby. Cítí, jak strašně mu táta chybí. Měsíc mu září nad hlavou, kulatý a bílý, a na hladině jezera vykresluje stříbrnou stezku. Audie nevidí druhý břeh, ale je si jistý, že tam nějaký být musí. Jeho budoucnost leží tam na tom vzdáleném břehu stejně, jako ho na tomto pronásleduje smrt.

V zatáčce se zhoupnou světla a blíží se k němu. Vrhá se do škarpy a tiskne tvář k zemi, aby neodrážela světlo. Náklaďák projíždí kolem a zvedá oblak prachu, který se vznáší kolem a zase usedá tak dlouho, že ho Audie nakonec cítí mezi zuby. Zvedá se na lokty a kolena, plíží se skrze spleť ostružiníkových keřů a táhne za sebou čtyřlitrové plastové kanystry. Každou chvíli očekává, že uslyší něčí výkřik, následovaný výmluvným cvaknutím, provázejícím natažení náboje do komory.

Dochází na okraj přehrady, nabírá bahno rukama a roztírá si ho po obličeji a po pažích. Kanystry mu dutě klepou o kolena. Svázal jich dohromady osm kusy provazu a pruhy natrhanými z prostěradla.

Zouvá si boty, váže je tkaničkami k sobě a věší si je kolem krku. Pak si k pasu připevňuje bavlněný prádelní pytel. Ruce má pořezané od ostnatého drátu, ale naštěstí to moc nekrvácí. Trhá košili na pruhy a obvazuje si s nimi dlaně. Uzly utahuje pomocí zubů.

Po silnici nad ním projíždějí další vozidla. Reflektory. Hlasy. Brzy přivedou psy. Audie se noří do hlubší vody, objímá kanystry a tiskne si je k hrudi. Začíná kopat nohama. Snaží se necákat příliš nahlas, dokud se nedostane dost daleko od břehu.

K navigaci používá hvězdy a pokouší se plavat rovně. Vodní nádrž Choke Canyon je v tomhle místě široká asi pět a půl kilometru. Zhruba v polovině, možná o něco blíž, je ostrov. Pokud tam doplave.

Jak minuty a hodiny plynou, Audie ztrácí pojem o čase. Dvakrát se převrhne a má pocit, že se topí, než si kanystry přitiskne těsněji k hrudi a přetočí se zpátky nad hladinu. Několik kanystrů mu uplavalo. Jeden je děravý. Obvazy na rukou už dávno vzala voda.

Jeho mysl se toulá, přeskakuje ze vzpomínky do vzpomínky – místa a lidé. Některé měl rád, jiných se bál. Vzpomíná na své dětství. Na to, jak s bratrem hráli fotbal. Na to, jak upíjeli ledovou tříšť s dívkou jménem Phoebe Carterová, která ho nechala vsunout ruku do svých bělostných kalhotek, když mu bylo čtrnáct. Dávali Jurský park a Tyrannosaurus rex zrovna požíral chamtivého právníka, který se pokoušel ukrýt v mobilním WC.

Audie si z toho filmu o moc víc nepamatuje, ale Phoebe Carterová je v jeho vzpomínkách jako živá. Její otec byl šéfem podniku na recyklování baterií a vozil se po západním Dallasu v mercedesu v dobách, kdy všichni ostatní ještě jezdili ve vracích, na nichž bylo rzi víc než laku. Panu Carterovi se nelíbilo, že se jeho dcera stýká s kluky jako Audie, ale Phoebe to nikdy neřekl. Kdepak je jí konec? Provdaná. Těhotná. Šťastná. Rozvedená. Dvě zaměstnání, aby vyšla. Barví si vlasy. Ztloustla. Kouká na Oprah. Další útržek vzpomínky – vidí mámu, jak stojí u dřezu, myje nádobí a zpívá si „Skip to My Lou“. Vymýšlela si vlastní verše textu o mouchách ve smetaně a koťatech ve vlně. Táta vždycky přišel z garáže a umýval si špínu a mastnotu z rukou v těch samých bublinkách.

George Palmer, dnes už mrtvý, byl chlap jako medvěd, s rukama jako baseballové rukavice. Nos měl pihovatý, jako kdyby mu na něj sedlo hejno černých much a drželo se tam. Byl hezký. A odsouzený k záhubě. Muži v Audieho rodině umírali mladí – většinou při nehodách v dolech nebo u vrtných zařízení. Závaly. Výbuchy metanu. Průmyslová neštěstí. Audieho dědečkovi z otcovy strany rozdrtila lebku čtyřmetrová vrtná trubka, kterou výbuch odmrštil do vzdálenosti šedesáti metrů. Jeho strýce Thomase zabil zával spolu s osmnácti dalšími muži. Ani nemělo smysl pokoušet se těla ze země vydobýt. Audieho otec se tomuto trendu vzepřel tím, že žil do pětapadesáti. Ušetřil si dost peněz při práci na vrtných polích a koupil si autoservis se dvěma benzínovými čerpadly, dílnou a hydraulickým zvedákem. Dvacet let pracoval šest dní v týdnu a zaplatil vzdělání třem dětem.

Nebo zaplatil by, kdyby Carl projevil zájem.

George měl nejhlubší, nejněžnější hlas, jaký kdy Audie u muže slyšel – jako když se štěrk přesýpá v sudu s medem – ale jak léta běžela, říkal toho pořád míň a míň. Nakonec mu zbělely vousy a rakovina ho sežrala zevnitř. Audie nebyl na jeho pohřbu. Byl nemocný. Občas ho napadlo, jestli otec nezemřel spíš na zlomené srdce než na důsledky celoživotního kouření.

Audie se znovu převaluje pod hladinu. Voda je teplá a hořká a má ji všude. V ústech, v krku, v uších. Chce bojovat o trochu vzduchu, ale únava ho táhne dolů. Nohy ho pálí, paže ho bolí, nemá šanci doplavat na druhou stranu. Tady to končí. Otevírá oči a vidí andělskou bytost v bílé róbě, která se nadouvá a vlní kolem jejího těla, spíš jako by letěla, než plavala. Roztahuje ruce, aby ho mohla obejmout, pod průsvitnou látkou je nahá. Cítí její parfém, teplo jejího těla, jak se tiskne k jeho hrudi. Oči má přimhouřené, rty pootevřené v očekávání polibku.

A pak ho plácne po tváři a říká: „Plavej, ty mizero!“ Audie se vrací nad hladinu, lapá po dechu a snaží se pochytat kanystry, než mu uplavou. Hruď se mu prudce zvedá a z úst a z nosu mu vytéká voda. Kašle. Mrká. Snaží se zaostřit zrak. Vidí odraz hvězd na hladině jezera a pak špičky mrtvých stromů proti měsíci. A tak znovu kope nohama, pluje kupředu, představuje si ten přízračný tvar pod sebou, který ho sleduje jako měsíc potopený pod vodou.

A pak, o mnoho hodin později, ucítí pod nohama kameny a vyplazí se na břeh, zhroutí se na úzkou písečnou pláž a odkopne od sebe kanystry. Noční vzduch v sobě má něco divoce nespoutaného, ještě stále se chvěje vedrem uplynulého dne. Po hladině jezera se v chomáčích válí mlha jako duše utopených rybářů.

Leží na zádech a sleduje, jak měsíc mizí za mraky, které plují jakoby v nekonečném prostoru. Zavírá oči a cítí váhu té andělské bytosti, jak mu obkročmo usedá na stehna. Sklání se, Audie cítí její dech na tváři. Její rty se dotýkají jeho ucha. „Nezapomeň, co jsi slíbil,“ šeptá.

2

Sirény kvílí. Moss se pokouší znovu usnout, ale na kovových schodech řinčí těžké boty, pěsti svírají železné zábradlí a prach se zvedá, víří a opět usedá. Je moc brzo. Ranní sčítání normálně nikdy není před osmou. A co ty sirény? Dveře cely se otevírají. Odsouvají se stranou s tupým kovovým zaduněním.

Moss otevírá oči a sténá. Zdálo se mu o jeho ženě Crystal a trenýrky má napnuté ranní erekcí. Ještě pořád mi stojí, napadlo ho a bylo mu jasné, co by mu řekla Crystal: „Použiješ tu věc, nebo se na ni budeš celej den jenom dívat?“

Vězňové na rozkaz opouštějí cely, škrábou se na břiše, probírají si varlata a vytírají si ospalky z očí. Někteří jdou dobrovolně, jiným je třeba trochu pomoct obuškem. Tři patra cel obklopují obdélníkový vnitřní prostor, od nějž je oddělují záchranné sítě, aby se nikdo nemohl pokusit o sebevraždu skokem dolů nebo aby ho nemohli z ochozu svrhnout proti jeho vůli. Strop pokrývá změť trubek, které bublají a klepou, jako kdyby v nich žilo něco zlověstného.

Moss se zvedá a vychází ven. Naboso. Stojí na ochozu, obličejem ke zdi. Nespokojené mručení. Pšouky. Moss je velký chlap. Trochu nabírá v pase, ale ramena má široká a pevná díky klikům a shybům, které dělá tucetkrát denně. Jeho kůže má barvu mléčné čokolády a jeho oči se v porovnání s obličejem zdají být neúměrně velké, což způsobuje, že ve svých osmačtyřiceti vypadá mladší.

„O co jde?“

Junebug otevírá oči. „Vypadá to, že někdo utekl.“

Moss se dívá na druhou stranu. Po celé délce ochozu vidí desítky vězňů stojících před svými celami. Všichni už jsou venku. Vlastně všichni ne. Moss se naklání doprava a pokouší se nahlédnout do cely. Dozorci se blíží.

„Hele, Audie, vstávej, chlape,“ mumlá. Ticho.

Shora slyší zvýšené hlasy. Někdo se hádá. Začíná tam rvačka, ale pak po schodech přidusají želví nindžové a srovnají to údery pendrekem.

Moss udělá úkrok ke dveřím Audieho cely. „Vstávej, chlape.“

Nic.

Otočí se na Junebuga. Jejich pohledy se protnou, zazní v nich tichá otázka.

Moss udělá dva kroky doprava s vědomím, že si toho strážný může všimnout. Rozhlíží se po ztemnělé Audieho cele a rozeznává postel přišroubovanou ke zdi. Umyvadlo. Záchodovou mísu. Nikde ani stopy po nějakém těle. Teplém nebo studeném.

Strážný shora křičí: „Všichni přítomni, počet odpovídá.“

Zespoda se ozývá jiný: „Všichni přítomni, počet odpovídá.“

Přilby a pendreky se blíží. Vězňové se tisknou ke zdi.

„Tady nahoře!“ křičí strážný.

Dupot se blíží.

Dva strážní prohledávají Audieho celu, jako kdyby tam někde mohl být schovaný – pod polštářem nebo za deodorantem. Moss to riskne, otáčí se a vidí, jak se na vrcholu schodiště objevuje zástupce ředitele Grayson, zpocený z náročného výstupu. Je tlustý jako vepř, břicho mu visí přes lesklý kožený opasek a další záhyby kůže mu přetékají přes límeček košile.

Grayson přichází k Audieho cele. Nahlíží dovnitř a zhluboka se nadechuje. Hlasitě nasává vzduch. Odepíná obušek, pleská s ním do dlaně a otáčí se k Mossovi.

„Kde je Palmer?“

„Nevím, pane.“

Obušek Mosse zasahuje vpodkolení. Padá k zemi jako podťatý strom. Grayson stojí nad ním.

„Kdys ho viděl naposled?“

Moss zaváhá, snaží se vzpomenout. Konec obušku se mu zabodává do pravého boku, těsně pod žebra. Svět se mu protočí před očima.

„Při jídle,“ vydechne.

„A kde je teď?“

„Nevím.“

Graysonova tvář jako by zasvítila. „Všechno zavřít. Chci ho najít.“

„A co snídaně?“ zeptá se strážný.

„Oni to vydržej.“

Mosse odtáhnou do cely. Dveře se zavírají. Další dvě hodiny leží na posteli a poslouchá, jak se vězeňské budovy třesou a úpí. Teď jsou v dílně. Předtím to byla prádelna a knihovna.

Z vedlejší cely slyší Junebuga klepat na zeď: „Hele, Mossi?“

„Co je?“

„Myslíš, že se dostal ven?“ Moss neodpovídá.

„Proč by něco takovýho dělal poslední noc, co sedí?“ Moss pořád neodpovídá.

„Vždycky jsem říkal, že je to hajzl bláznivej.“

Strážní se vracejí. Junebug uléhá zpět na svou postel. Moss poslouchá. Cítí, jak se mu zavírá a otevírá řitní svěrač. Kroky se zastavují před jeho celou.

„Vstávej! Ke zdi! Roztáhni nohy!“

Do cely vstupují tři muži. Moss dostává želízka, jejichž řetízek je protažený pod silnějším řetězem, který má kolem pasu. Další kovová pouta omezují jeho chůzi. Může se jen šourat. Má rozepnuté kalhoty a nemá čas si knoflíky zapnout. Musí si je přidržovat rukou. Vězni v celách halekají a pokřikují na něj. Moss prochází pruhy slunečního světla a koutkem oka zachytává policejní vozy zaparkované před hlavní branou. Slunce se zářivě odráží od jejich kapot.

Když dojdou do administrativní budovy, přikazují Mossovi, aby se posadil. Strážní po obou stranách mlčí. Moss je vidí z profilu. Čepice se štítkem, sluneční brýle a světlehnědé košile s tmavohnědými nárameníky. Slyší také hlasy z nedaleké konferenční místnosti. Občas zazní hlasitější poznámky. Hledají se viníci. A někteří jsou označováni jmenovitě.

Kolem nesou jídlo. Moss cítí křeče v žaludku a ústa se mu zalévají slinami. Míjejí další hodiny. Čas se vleče. Přichází řada na Mosse. Pomocí kratičkých krůčků se šourá do místnosti. Oči má sklopené. Ředitel Sparkes je navlečen do tmavého obleku, který vypadá, jako by ho nikdy nikdo nežehlil. Jeto vysoký chlap s hustou hřívou stříbrných vlasů a dlouhým úzkým nosem. Chodí, jako kdyby se snažil na hlavě vybalancovat knihu. Ukazuje strážným, aby ustoupili. Zaujímají pozice po stranách dveří.

U zdi stojí stůl pokrytý talíři s nedojedeným jídlem: obalovaní krabi s měkkým krunýřem, pečená žebírka, smažená kuřata, bramborová kaše a salát. Klasy kukuřice na sobě mají černé otisky od grilu a lesknou se máslem. Ředitel si bere žebírko a s cucavým zvukem odděluje maso od kosti pomocí zubů. Prsty si utírá do vlhkého ručníčku.

„Jak se jmenuješ, synku?“

„Moss Jeremiah Webster.“

„Moss? Co je to za jméno?“

„Víte, pane, máma neuměla hláskovat Moses do mýho křestního listu.“

Jeden ze strážných se směje. Ředitel se škrábe na nose.

„Máte hlad, pane Webstere? Naložte si talíř.“

Moss se dívá na tu hostinu a v žaludku mu kručí.

„Chystáte se mě popravit, pane?“

„Jak tě to napadlo?“

„Takhle by mělo vypadat jídlo, které člověk dostane jako svý poslední.“

„Nikdo se tě nechytá popravit… ne v pátek.“

Ředitel se směje, ale Mossovi to nepřipadá zas tak legrační. Nehýbe se.

Třeba je to jídlo otrávený. Ředitel ho ale jedl. Možná ví, který kousky jsou a který ne. Čert to vem, kašlu na to! Moss se šourá dopředu, nakládá si plastový talíř jídlem, žebírky, krabími klepety a bramborovou kaší a na vrcholek pyramidy se snaží umístit klas kukuřice. Jí oběma rukama, naklání se nad talířem, pusu má mastnou a omastek mu stéká po bradě. Ředitel Sparkes si mezitím bere další žebírko a sedá si naproti Mossovi. Tváří se trochu znechuceně.

„Výpalné, podvod, dealerství drog – chytili tě s marihuanou za dva miliony dolarů.“

„Byla to jen tráva.“

„A pak jsi umlátil chlapa ve vězení.“ Moss neodpovídá.

„Zasloužil si to?“

„V tý době mi to tak připadalo.“

„A dnes?“

„Spoustu věcí bych udělal jinak.“

„Kolik jsi dostal?“

„Patnáct let.“

Moss jí moc rychle. Kus masa mu uvízne v krku. Bouchá se pěstí do prsou, až řetězy chřestí. Ředitel mu nabízí něco na zapití. Moss do sebe obrací celou plechovku limonády najednou, protože se bojí, že mu ji zase vezmou. Otírá si ústa. Krká. A pokračuje v jídle.

Ředitel Sparkes obral žebírko dočista. Naklání se dopředu a zabodává kost do Mossovy bramborové kaše, kde stojí jako holý vlajkový stožár.

„Tak od začátku. S Audiem Palmerem jste kámoši, je to tak?“

„Známe se.“

„Kdy jsi ho naposledy viděl?“

„Včera při jídle.“

„Seděli jste spolu.“

„Ano, pane.“

„O čem jste se bavili?“

„Jako obvykle.“

Ředitel čeká, jeho oči postrádají jakýkoli výraz. Moss cítí, jak mu máslo z grilované kukuřice obaluje jazyk.

„O švábech.“

„Cože?“

„Mluvili jsme o tom, jak se zbavit švábů. Říkal jsem Audiemu, ať zkusí natřít spáry ve zdi zubní pastou Amer Fresh. Švábi pastu nesnášej. Neptejte se mě proč, ale prostě je to tak.“

„Švábi.“

Moss mluví s plnou pusou, objídá dokola svou porci bramborové kaše. „Slyšel jsem historku o ženský, který vlez šváb do ucha, když spala. Měl tam pak mladý, který jí vlezli až do mozku. Jednoho dne ji našli mrtvou a z nosu jí lezli švábi. Vyhlásili jsme jim válku. Některý černoši vám řeknou, že na šváby funguje holicí krém, ale ten nevydrží fungovat celou noc. AmerFresh je nejlepší.“ Ředitel Sparkes na něj vyvalí oči. „V mé věznici nemáme problémy s hmyzem.“

„Nevím, jestli to ty švábi vědí, pane.“

„Dvakrát do roka provádíme postřik.“

Moss moc dobře ví, jak to probíhá. Objeví se strážní, vězni musí ulehnout do postele a jejich cely jsou vystříkány nějakou jedovatě páchnoucí chemikálií, po které se všem udělá špatně, ale její účinek na šváby je nulový.

„Co bylo po jídle?“ ptá se Sparkes.

„Vrátil jsem se do cely.“

„Viděl jsi Palmera?“

„Četl si.“

„Četl?“

„Jo, knížku,“ dodává Moss, kdyby to třeba nebylo dost jasné.

„Jakou knížku?“

„Tlustou, bez obrázků.“

Sparkesovi to nepřipadá vtipné. „Víš, že jsme měli Palmera dneska pustit?“

„Ano, pane.“

„Proč by někdo utíkal v noci před svým propuštěním?“

Moss si otírá mastná ústa: „Nemám ponětí.“

„Něco si myslet musíš. Ten chlap byl za mřížemi deset let. Ještě den a byl by na svobodě. Místo toho ze sebe udělá trestance na útěku. Jestli ho chytí, půjde před soud a dostane trest. Dostane dalších dvacet let.“

Moss neví, co má říct.

„Slyšíš mě, synku?“

„Ano, pane.“

„Neříkej mi, že jste si s Audiem nebyli blízcí. Nezkoušej to na mě ani vteřinu. Už jsem tohle absolvoval mockrát a poznám, když mi někdo věší bulíky na nos.“

Moss zamrká.

„Jak dlouho jste s Palmerem byli v sousedních celách? Sedm let? Něco ti říct musel.“

„Ne, pane, přísahám, ani slovo.“

Mosse pálí žáha. Krká. Ředitel stále mluví. „Mým úkolem je držet vězně pod zámkem, dokud federální vláda neuzná za vhodné je propustit. Pan Palmer měl být propuštěn až dnes, ale rozhodl se odejít dřív. Proč?“

Mossova ramena se zvedají a zase klesají.

„Spekuluj.“

„Nevím, co to slovo znamená, pane.“

„Chci slyšet, co si o tom myslíš.“

„Co si myslím? Že je Audie Palmer blbější než bedna kytu, že něco takovýho udělal.“

Moss zmlkne a prohlíží si nedojedené pochoutky na talíři. Ředitel Sparkes vytahuje z kapsy fotografii a pokládá ji na stůl. Je na ní Audie Palmer, s jeho psím pohledem a ofinou padající do očí. Obraz kypícího zdraví.

„Co víš o tom přepadení auta s penězi v Dreyfus County?“

„Jen to, co bylo v novinách.“

„Audie Palmer o tom určitě mluvil.“

„Ne, pane.“

„A ty ses neptal?“

„Jasně, že ptal. Všichni se ptali. Každej strážnej. Každej negr. Každej návštěvník. Příbuzný. Přátelé. Každej bastard tady chtěl vědět, co se s těma prachama stalo.“ Moss nelhal. Těžko by se v celém Texasu našel vězeň, který by neznal příběh té loupeže – ne kvůli penězům, které se ztratily. Kvůli čtyřem chlapům, kteří toho dne zemřeli. Jeden utekl. Jednoho chytili.

„Co o tom Palmer vyprávěl?“

„Ani jediný zpropadený slovo.“

Ředitel Sparkes nadouvá tváře, jako by se chystal nafukovat balónek. A pak vzduch pomalu vypouští ústy.

„Proto jsi tomu klukovi pomohl utéct? Slíbil ti podíl z těch peněz?“

„Nikomu jsem utéct nepomáhal.“

„A netaháš mě za nos, synku?“

„Ne, pane.“

„Takže chceš, abych ti uvěřil, že tvůj nejlepší kámoš utekl z vězení, aniž by ti řekl jediné slovo?“

Moss přikyvuje. Pohled upírá někam nad ředitelovu hlavu.

„Měl Audie Palmer přítelkyni?“

„Ve spánku mluvil o nějaký holce, ale myslím, že to byla dávná minulost.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Poděkování

1

2