Colson Whitehead

THE UNDERGROUND RAILROAD

Copyright © 2016 by Colson Whitehead A

ll rights reserved.

Translation © 2018 by Vladislav Gális

Jacket design © 2018 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6019-1

Venujem Julie

A JARRY

Keď Caesar prvý raz navrhol, aby utiekli na sever, Cora to odmietla.

Prehovorila z nej stará mama. Corina stará mama nikdy nevidela oceán, až do toho jasného popoludnia v prístave v Ouidahu, a voda ju po čase strávenom v temnici v pevnosti oslnila. V temnici ich držali, kým neprišli lode. Lapači z Dahome najprv pochytali mužov, o mesiac sa vrátili do dediny po ženy a deti a spútaných do dvojíc v reťaziach ich hnali k oceánu. Keď Ajarry pozerala do tmavých vrát, dúfala, že dolu v čierňave sa stretne aspoň s otcom. No ľudia z jej dediny, ktorí prežili, jej povedali, že otec na dlhom pochode neudržal tempo, otrokári mu roztrieštili lebku a telo nechali ležať vedľa chodníka. Mama jej zomrela už pred rokmi.

Corinu starú mamu cestou do pevnosti niekoľkokrát predali, otrokári si ju vymieňali za mušličky a sklené koráliky. Nedalo sa presne určiť, koľko za ňu zaplatili v Ouidahu, keďže bola súčasťou hromadného obchodu, osemdesiatosem ľudských duší za šesťdesiat debien rumu a pušného prachu – k cene dospeli zaužívaným dohadovaním v pobrežnej angličtine. Zdatní muži a tehotné ženy vynášali viac než nedospelí, takže hodnota jednotlivca sa ťažko vyratúvala.

Nanny vyplávala z Liverpoolu a mala za sebou už dve zastávky pri Zlatom pobreží. Kapitán nakupoval postupne, nechcel mať na lodi tovar rovnakého pôvodu, mohli by sa dohodnúť. Ktohovie, akú vzburu by jeho zajatci naplánovali, keby hovorili rovnakým jazykom. Toto bol posledný prístav predtým, ako vyplávajú cez Atlantik. Ajarry previezli na loď dvaja veslujúci žltovlasí námorníci. Pohmkávali si, bieli ako kosť.

Zatuchnutý vzduch v podpalubí, šero v uzavretom priestore a výkriky tých, s ktorými bola spútaná, ju privádzali do šialenstva. Pre jej nízky vek ju väznitelia okamžite nezahrnuli požiadavkami, no napokon ju niektorí skúsenejší námorníci po šiestich týždňoch na mori vyvliekli na chodbu. Cestou do Ameriky sa dvakrát pokúsila zabiť, raz tak, že prestala jesť, druhýkrát sa skúšala utopiť. Námorníci jej v tom vždy zabránili, dobre poznali sklony a plány takéhoto majetku. Keď chcela skočiť z lode, nedostala sa ani len k zábradliu. Jej úmysly prezradilo už zúbožené šuchtanie, videli to už u tisícok otrokov pred ňou. Skončila od hlavy po päty v reťaziach, zúfalstvo sa stupňovalo.

Hoci jej rodina sa na dražbe v Ouidahu usilovala udržať pohromade, ostatných príbuzných skúpili portugalskí obchodníci z fregaty Vivilia, o štyri mesiace ju zazreli, ako bez posádky blúdi pätnásť kilometrov od Bermúd. Všetkých na palube vyhubil mor. Úrady dali loď podpáliť a sledovali ju, až kým sa s praskotom nepotopila. Corina stará mama o jej osude nevedela nič. Do konca života si predstavovala, ako jej bratranci a sesternice pracujú pre láskavých, veľkorysých pánov hore na severe, nedrú ako ona, venujú sa tkaniu či pradeniu, nehrdlačia na poli. V jej rozprávaní sa Isay, Sidoo a ostatní vykúpili z otroctva a žili ako slobodní muži a ženy v meste Pensylvánia, to meno raz zachytila v rozhovore dvoch belochov. Z týchto predstáv čerpala Ajarry útechu, keď ju vlastné trápenie trieštilo na tisíc kúskov.

Corinu starú mamu predali hneď po mesiaci v karanténe na Sullivanovom ostrove, len čo lekári potvrdili, že ona aj zvyšok nákladu z podpalubia Nanny neprenášajú nákazlivé choroby. Bol to ďalší rušný deň na burze. Veľká dražba zakaždým prilákala všelikoho. Do Charlestonu sa hrnuli obchodníci a dohadovači zhora aj zdola, kontrolovali tovaru oči, kĺby a chrbtice, bedlivo si všímali príznaky pohlavných chorôb a iných neduhov. Zvedavci prežúvali čerstvé ustrice a horúcu kukuricu, dražobníci vykrikovali. Otroci stáli nahí na pódiu. Dražitelia bojovali o skupinu mladých Ašantov, Afričanov známych usilovnosťou a svalnatými postavami, a predák z vápencového lomu si za pozoruhodne nízku cenu kúpil skupinku čiernych detí. Corina stará mama zbadala medzi zvedavcami chlapčeka, ktorý obhrýzal cukrovú paličku, a nešlo jej do hlavy, čo si to strká do úst.

Tesne pred západom slnka ju kúpil jeden agent za dvestodvadsaťšesť dolárov. Mohla by stáť aj viac, v tej sezóne však mali mladých dievčat nadostač. Agent mal oblek z najbelšieho plátna, na prstoch sa mu jagali prstene s farebnými kameňmi. Keď ju poštípal do prsníka, aby sa presvedčil, či je ešte v rozpuku, cítila na pokožke chladný kov. Označkovali ju, nie prvý ani posledný raz, a odpratali k jeho ostatnému dennému nákupu. Zviazaný zástup začal ešte v tú noc dlhý pochod na sever, potkýnajúc sa za obchodníkovým kočom. Nanny medzitým vyplávala naspäť do Liverpoolu s nákladom cukru a tabaku. Z podpalubia sa už neozýval taký krik.

Človek by sa nazdával, že Corina stará mama preklínala osud, keď ju za pár rokov toľkokrát predali, vymenili a znovu predali. Jej majitelia prekvapujúco často skončili na mizine. Prvého pána oklamal muž, ktorý mu predal stroj, čo mal čistiť bavlnu dvakrát tak rýchlo ako Whitneyho mašina. Grafy vyzerali presvedčivo, no napokon sa z Ajarry stala len súčasť aktív, ktoré po bankrote zlikvidoval zmierovací sudca. Narýchlo sa im za ňu podarilo utŕžiť dvestoosemnásť dolárov, pokles sa dal vysvetliť inou situáciou na miestnom trhu. Ďalší majiteľ zomrel na vodnatieľku, vdova vzápätí rozpredala pozostalosť a za získané peniaze sa vrátila do rodnej Európy, kde bolo čistejšie. Ajarry strávila tri mesiace vo vlastníctve istého Walesana, ktorý napokon prišiel o ňu, troch ďalších otrokov a dve prasnice pri jednej partii whistu. A tak ďalej, a tak ďalej.

Jej cena kolísala. Keď vás toľkokrát predajú, naučíte sa číslam venovať pozornosť. Rýchlo sa prispôsobila na každej novej plantáži, rozoznávala tých, ktorí negrov bili na smrť, od tých, ktorí boli len suroví, ulievačov od pracantov, bonzákov od spoľahlivých, ktorí vedeli udržať tajomstvo. Rozoznávala rozličné stupne krutosti u paní a pánov, rôzne typy plantáží podľa majetku a ctižiadosti. Niektorí plantážnici túžili len po skromnom živobytí, no boli aj ženy a muži, ktorí chceli vlastniť celý svet, akoby všetko bolo otázkou správnej výmery. Dvestoštyridsaťosem, dvestošesťdesiat, dvestosedemdesiat dolárov. Všade, kam prišla, bol cukor a indigo, iba týždeň skladala tabakové listy, potom ju predali znovu. Obchodník navštívil tabakovú plantáž a hľadal otrokyne v plodnom veku, najlepšie s kompletným chrupom a poddajnou náturou. Ona už bola žena. A tak ju kúpil.

Vedela, že belošskí vedci nazerajú pod povrch vecí, aby porozumeli, ako čo funguje. Ako sa hýbu hviezdy v noci, ako sa v krvi spájajú telesné šťavy. Akú teplotu potrebuje bavlna, aby dala zdravý výnos. Ajarry sa vedecky venovala vlastnému čiernemu telu a hromadila pozorovania. Každá vec mala svoju hodnotu, a ako sa táto hodnota menila, menilo sa aj všetko ostatné. Puknutá miska z tekvice mala menšiu hodnotu ako taká, z ktorej nevytekala voda, háčik, na ktorom sa sumce udržali, bol cennejší ako taký, z ktorého skĺzla návnada. V Amerike sa z ľudí stali veci. Starca, ktorý neprežije plavbu oceánom, je lepšie utratiť hneď na začiatku. Zato mladík zo silného kmeňa rozbúril zákazníkom krv. Mladá otrokyňa, ktorej len pučali prsia, bola ako mincovňa, dobrá investícia, čo rodí peniaze. Ak ste tam boli vec – voz, kôň alebo otrok –, vaša hodnota sa odvíjala od vašich možností. A ona vedela, kde je jej miesto.

Na záver Georgia. Zástupca vedenia Randallovej plantáže ju kúpil za dvestodeväťdesiatdva dolárov aj napriek prázdnemu pohľadu, s ktorým pôsobila slabomyseľne. Do konca života sa už nenadýchla mimo hraníc randallovského pozemku. Bola doma tu, na ostrove, ktorý nebolo odnikiaľ vidieť.

Corina stará mama mala troch manželov. Striehla na široké plecia a veľké ruky, tak ako starý Randall, hoci pán a jeho otrokyňa pritom každý mysleli na inú prácu. Na dvoch plantážach bol dobrý výber, deväťdesiat černošských hláv na severnej polovici, osemdesiatpäť hláv na južnej. Ajarry zvyčajne získala toho, koho si vybrala. A keď nie, bola trpezlivá.

Jej prvý manžel si obľúbil kukuričnú whisky a začal veľké ruky zatínať do veľkých pästí. Ajarry nesmútila, keď ho jedného dňa odviedli a predali na Floridu, na trstinovú plantáž. Potom si vybrala jedného z milých chlapcov z južnej polovice. Kým nezomrel na choleru, rád jej rozprával biblické príbehy, keďže jeho bývalý pán mal liberálnejšie zmýšľanie, pustil otrokov k náboženstvu. Príbehy a podobenstvá sa jej pozdávali a povedala si, že belosi vedia, čo robia: Reči o spáse by mohli Afričanovi pomotať hlavu. Úbohí Chamovi synovia. Jej poslednému manželovi prevŕtali uši, bol to trest za krádež medu. Z rán mu vytekal hnis, chradol a napokon zomrel.

Ajarry mala s týmito mužmi päť detí, každé porodila na tom istom mieste na drevenej dlážke v chalupe, a keď vystrájali, vždy na to miesto ukázala. Tu ste prišli na svet a tu vás z neho odpracem, ak nebudete poslúchať. Učila ich poslušnosti, aby poslúchali svojich budúcich pánov, aby prežili. Dve deti, úbožiatka, zomreli na horúčku. Jeden chlapec si porezal nohu, keď sa hral s hrdzavým pluhom, a dostal otravu krvi. Jej najmladší sa neprebral, keď ho pán udrel po hlave polenom. Pominuli sa jeden za druhým. Aspoň ich nikdy nikam nepredajú, povedala Ajarry jedna starena. Bola to pravda – Randall vtedy len zriedka predával deti. Človek vedel, kde a ako jeho deti zomrú. Desiatich rokov sa z jej potomkov dožila len Corina mama Mabel.

Ajarry zomrela v bavlne, chumáčiky sa okolo nej pohojdávali ako pena na rozbúrenom mori. Posledná z rodnej dediny sa zrútila na poli, niečo sa jej zrazilo v mozgu, z nosa sa jej rinula krv, pery jej pokryla biela pena. Zomrela tak, ako mohla zomrieť aj inde. Sloboda bola vyhradená pre iných, pre občanov mesta Pensylvánia, hučiaceho o tisícpäťsto kilometrov na sever. Od tej noci, keď ju uniesli, ju oceňovali a preceňovali, každý deň sa prebúdzala na miske iných váh. Poznaj svoju hodnotu a budeš vedieť, kde je tvoje miesto. Ujsť z plantáže znamenalo uniknúť pred základnými zásadami vlastnej existencie – vonkoncom nemožné.

Z Cory v tú nedeľu večer prehovorila stará mama, keď za ňou prišiel Caesar, spomínal podzemnú železnicu a ona odmietla.

O tri týždne súhlasila.

Tentoraz z nej prehovorila mama.

GEORGIA

ODMENA 30 DOLÁROV

Čierne dievča menom LIZZIE utieklo od dolupodpísaného už piaty raz. Predpokladá sa, že dievča sa nachádza v okolí plantáže pani Steelovej. Horeuvedenú odmenu vyplatím za privedenie dievčaťa alebo za informáciu, že sa nachádza v ktorejkoľvek väznici v tomto štáte. Pod hrozbou trestu, aký vyplýva z platného zákona, sa zakazuje poskytnúť spomínanej prístrešie.

W. M. DIXON

18. júl 1820

Jockey mal narodeniny len raz, dvakrát do roka. Zakaždým sa ich usilovali osláviť, ako sa patrí. Vždy v nedeľu, počas poldenného voľna. O tretej predáci oznámili koniec šichty a severná plantáž sa pustila do príprav, každý si narýchlo porobil povinnosti. Zašívalo sa, znášal sa mach, upchávali sa diery v streche. Oslava bola prvoradá, s výnimkou tých, ktorí mali povolenie ísť do mesta predávať výrobky alebo sa dali najať ako nádenníci. Aj keby sa niekto vzdal zárobku navyše – a nikto sa ho vzdať nechcel –, nijaký otrok by nebol taký bezočivý, aby belochovi povedal, že nemôže pracovať, lebo iný otrok má narodeniny. Každý predsa vedel, že negri narodeniny nemajú.

Cora sedela na kraji záhrady na pni z cukrového javora a čistila si nechty. Vždy keď mohla, posielala na narodeninové oslavy repu alebo listovú zeleninu, no dnes sa nič nechystalo. Niekto sa v uličke rozkričal, ktorýsi z nových chlapcov, ktorého ešte Connelly celkom neskrotil, a z kriku prepukla šarvátka. Hlasy boli skôr mrzuté než zlostné, zato dosť prenikavé. Na tieto narodeniny sa asi bude dlho spomínať, ak sú ľudia už teraz takí rozbujdošení.

„Keby si si mohla vybrať narodeniny, kedy by si ich mala?“ spýtala sa Lovey.

Cora jej nevidela do tváre, lebo Lovey do chrbta svietilo slnko, ale vedela, ako sa jej priateľka zvyčajne tvári. Lovey nebola zložitá povaha a dnes večer mala byť oslava. Lovey sa v tých kratučkých únikoch zo skutočnosti vyžívala, či už šlo o Jockeyho narodeniny, Vianoce alebo záver sezóny, keď každý, kto mal obe ruky, celú noc zberal bavlnu a Randallovci posielali po predákoch kukuričnú whisky, aby sa otroci neponosovali. Bola to lopota, ale v mesačnom svite sa to dalo vydržať. Dievča vždy ako prvé povedalo muzikantovi, aby zahral na husliach, a prvé sa dalo do tanca. Lovey sa zakaždým pokúšala odtiahnuť Coru do kola, nevšímala si jej protesty. Akoby sa niekedy zvŕtali do kruhu, ruka v ruke, a Lovey pri každom obrate zachytila pohľad nejakého chlapca, Cora takisto. Lenže Cora sa k nej nikdy nepridala a odťahovala ruku. Iba sa prizerala.

„Už som ti povedala, kedy som sa narodila,“ odvetila jej teraz. Cora sa narodila v zime. Jej mama Mabel sa často ponosovala na ťažký pôrod, v to ráno nečakane padla inovať, vietor zavýjal v chalupe v škárach. Ako celé dni krvácala a Connelly sa neobťažoval ani zavolať lekára, až kým nevyzerala ako prízrak. Coru občas oklamala vlastná myseľ a z toho príbehu vyrobila spomienku, vložila do nej tváre duchov, všetkých mŕtvych otrokov, ktorí na ňu pozerali z výšky, láskavo, zhovievavo. Ešte aj ľudia, ktorých nenávidela, tí, čo ju po maminej smrti kopali alebo okrádali o jedlo.

„Keby si si mohla vybrať,“ nástojila Lovey.

„Narodeniny si nemôžeš vybrať,“ odvetila Cora. „Ty o tom nerozhoduješ.“

Cora si šúchala lýtka, tešila sa, že nemusí stáť na nohách. Či už sa oslavovalo, alebo nie, takto končila každú nedeľu, keď odviedli poldennú robotu – sedela na kláte a rozmýšľala, čo treba opraviť. Videla to tak, že sama sebe dlhuje aspoň pár hodín týždenne: vyplieť burinu, pozbierať húsenice, pretrhať zeleninu a mračiť sa na každého, kto by chcel vkročiť na jej územie. Starostlivosť o vlastný záhon bola nevyhnutná, ale zároveň to bol jasný znak, že ani po dni, keď vzala do rúk sekeru, nestratila odhodlanie.

Hlina pod jej nohami rozprávala príbeh, ten najstarší, ktorý Cora poznala. Keď si tu Ajarry vysadila záhon, krátko po dlhom pochode na plantáž, bol to len kúsok pôdy a krovia za chalupou na konci radu iných otrockých chalúp. Za ňou už ležali len polia a potom močiar. Jednu noc sa Randallovi snívalo o bielom mori, ťahalo sa, kam oko dovidelo, a zo spoľahlivého indiga prešiel na ostrovnú odrodu bavlny. Našiel si nové kontakty v New Orleans, podal si ruky so špekulantmi, ktorých podporovala Anglická banka. Investície sa len tak hrnuli. Európa prahla po bavlne a tento hlad bolo treba bal za balom utišovať. Jedného dňa mládenci vyklčovali stromy a v noci, keď sa vrátili z poľa, začali okresávať guľatinu na nové chalupy.

Keď sa teraz Cora dívala, ako sa ľudia naháňajú von a dnu, ako sa chystajú, už si ani nevedela predstaviť obdobie, keď tu tých štrnásť chalúp nestálo. Aj napriek opotrebovaniu a vrzgotu, ktorý sa ozýval z dreva pri každom kroku, zrubové chalupy boli trvácne ako západné vrchy aj ako potok, ktorý pozemok rozdeľoval na dve časti. Z chalúp vyžarovala odolnosť a v ľuďoch, ktorí v nich žili a zomierali, vyvolávala pocity rovnako nadčasové: závisť a zlosť. Keby boli medzi starými a novými chalupami nechali viac priestoru, mohli si na dlhé roky ušetriť veľa nepríjemností.

Belosi sa pred sudcami naťahovali o vlastníctvo tej či onej oblasti stovky kilometrov odtiaľto zakreslenej na mape. Otroci sa rovnako do krvi škriepili o malé parcely pri svojich nohách. Pás zeme medzi chalupou bol predsa len priestor, mohli si tam uviazať kozu, postaviť kurín, pestovať aj niečo iné, aby nemuseli jesť len kašu, ktorú každé ráno dávala v kuchyni. No len ak tam človek prišiel prvý. Keď vás Randall a neskôr jeho synovia predali, ani neuschol atrament na zmluve a už sa niekto ulakomil na váš kúsok zeme. Keď vás takto sused zazrel vo večernej pokojnej chvíľke, usmievať sa alebo si pohmkávať, mohol si zmyslieť, že vás z toho vášho fliačika vyženie a použije na to zastrašovanie a rozličné provokácie. U koho by ste sa mohli posťažovať? Tu neboli nijakí sudcovia.

„Ale moja mama nikomu nedovolila siahnuť na svoje pole,“ rozprávala Mabel svojej dcére. Pole, to myslela len žartom, Ajarry nemala viac než tri štvorcové metre. „Vravievala, že ak sa naň niekto čo len pozrie, rovno mu zasekne kladivo do hlavy.“

Predstava, ako sa stará mama vrhá na iného otroka, nezodpovedala Coriným spomienkam na ňu, ale keď sa sama začala starať o záhradku, pochopila, o čo išlo. Ajarry strážila svoju záhradku v lepších i horších časoch. Randallovci kúpili spencerovský pozemok na severe, keď sa Spencerovci rozhodli skúsiť šťastie na západe. Potom kúpili aj vedľajšiu južnú plantáž a prešli z pestovania ryže na bavlnu, ku každému radu pristavali ešte dve chalupy, ale Ajarry o svoju záhradku neprišla, tá zostala uprostred, nemenná ako peň, ktorého korene siahajú prihlboko. Keď Ajarry zomrela, Mabel prevzala starostlivosť o sladké zemiaky a okry a čokoľvek, čo sa jej zachcelo pestovať. Rozbroje sa začali, až keď záhradku prebrala Cora.

Keď Mabel zmizla, Cora zostala sama ako prst. Mala jedenásť alebo desať rokov, tak nejako – nikto jej nepovedal, koľko presne. V tom zdesení všetko v jej svete osivelo. Prvá farba, ktorá sa vrátila, bol sýty hnedočervený odtieň hliny v rodinnej záhradke. Prebudila ju, aby znovu vnímala veci a ľudí, a ona sa rozhodla, že si záhradku nechá, hoci bola mladá, malá a nemala nikoho, kto by sa o ňu staral. Mabel bola tichá a tvrdohlavá, nebola obľúbená, ale ľudia si predtým vážili Ajarry. A jej tieň ju chránil. Väčšina pôvodných otrokov z randallovskej plantáže už ležala v zemi alebo ich predali, tak či onak boli preč. Zostal ešte niekto, kto by bol na strane jej starej mamy? Cora si v duchu spravila inventúru dediny – ani živá duša. Všetci pomreli.

A tak o hlinu bojovala. S malými škodcami, deckami, ešte malými na robotu. Cora ich odháňala, keď jej šliapali po rastlinkách, kričala na ne, keď vyhrabávali sladké zemiaky, a používala rovnaký tón, ako keď ich na Jockeyho oslavách volala, aby sa šli naháňať alebo tancovať. Dobromyseľne ich držala na uzde.

Lenže potom zo zákulisia vyšli uzurpátori. Ava. Corina mama a Ava vyrastali spolu na plantáži. Dostávalo sa im rovnakej randallovskej pohostinnosti, v prejavoch takých rutinných a dôverne známych, až pripomínali počasie, ale aj v iných, takých vynachádzavo obludných, že myseľ sa s nimi odmietala vyrovnať. Občas ľudí také skúsenosti zblížia, no rovnako často sa v hanbe z vlastnej bezmocnosti človek stane nepriateľom všetkých, ktorí si to všimli.

Ava bola šľachovitá, mocná, ruky mala rýchle ako ploskohlavec reakcie. Tá rýchlosť jej prišla vhod pri zberaní bavlny a pri zauškovaní vlastných detí za lenivosť a iné hriechy. Sliepky zbožňovala viac než tieto deti a túžila po Corinej záhrade, aby si mohla rozšíriť kurník. „Je to škoda,“ vravievala Ava a pohoršene cmukala. „Toľko pôdy, a je sama.“ Ava a Cora spávali každú noc bok po boku na povale, a hoci sa tam tlačili s ôsmimi ďalšími ľuďmi, Cora jasne rozoznávala Avino znechutenie, keď sa prenášalo cez drevo. Ava mala aj dych vlhký, kyslý od zlosti. Vždy keď musela Cora vstať a ísť sa vymočiť, dala si záležať, aby ju udrela.

„Odteraz bývaš v Hobovej chatrči,“ povedal raz popoludní Moses Core, keď prišla z baliarne. Moses sa dohodol s Avou. Odkedy ho Connelly povýšil na predáka, jednu z dozorcových predĺžených rúk, Moses sám seba pasoval za rozhodcu sporov v chalupe. Poriadok treba zachovávať, nech bol, aký bol, a niektoré veci beloch nezmôže. Moses svoju rolu prijal s nadšením. Core sa zdalo, že má protivnú tvár, pripomínala jej hrču vyrážajúcu zo zavalitého spoteného kmeňa. Vôbec ju neprekvapil, keď ukázal svoju pravú povahu – keď človek čaká dosť dlho, vždy to príde. Ako úsvit. Cora sa odvliekla do Hobovej chatrče, kam posielali bedač. Nemala sa kde odvolať, zákony neexistovali, iba také, ktoré sa každý deň prepisovali. Niekto jej už presťahoval všetky veci.

Nik si už nepamätal nešťastníka, ktorý dal chalupe svoje meno. Dožil sa dosť vysokého veku, aby stelesnil svoje vlastnosti, a potom ho zničili. Do jeho chalupy posielali tých, ktorých zmrzačili tresty dozorcov, tých, ktorých drina zlomila tak, že to bolo alebo aj nebolo vidieť, tých, ktorí prišli o rozum. Aj siroty.

Najskôr bývali v Hobovej chatrči postihnutí, polochlapi. Potom sa tam usídlili ženy. Bieli aj hnedí muži ich telá surovo využívali, novorodeniatka z nich vychádzali zakrpatené a zaostalé, bitka im vymlátila rozum z hláv a ony v tme opakovali mená svojich mŕtvych detí: Eve, Elizabeth, Nathaniel, Tom. Cora sa schúlila na dlážke vo väčšej izbici, bála sa tam aj zaspať, s tými opovrhnutiahodnými tvormi. Preklínala samu seba za predsudky, no bola bezmocná. Zízala na tmavé siluety. Na kozub, na trámy na povale, na nástroje visiace z klincov pozatĺkaných v stenách. Prvý raz mala nocovať mimo chalupy, kde sa narodila. Sto krokov od nej, ale akoby sto kilometrov.

Bolo iba otázkou času, kedy Ava urobí ďalší krok vo svojom pláne. Musela pamätať ešte na Starého Abrahama. Na Starého Abrahama, ktorý vôbec nebol starý, ale odkedy sa naučil sedieť, správal sa ako obstarožný mizantrop. Nespriadal intrigy, len z princípu chcel tú záhradku zrušiť. Prečo by mal on a všetci ostatní rešpektovať nároky toho dievčiska? Len preto, že jej stará mať tam raz prekopala hlinu? Starý Abraham na tradície nedržal. Niekoľkokrát ho predali, také niečo ho vôbec nevzrušovalo. Neraz, keď Cora odovzdávala odkazy, ho začula, ako tvrdí, že by sa pozemok mal znovu rozdeliť. „Toľko pre ňu samu!“ Celé tri štvorcové metre.

Potom prišiel Blake. V to leto mladý Terrance Randall prevzal isté povinnosti, aby sa pripravil na deň, keď s bratom preberú celú plantáž. Kúpil v Karolíne skupinku negrov. Bolo ich šesť, z kmeňov Fanti a Mandingo, ak sa dalo veriť maklérovi, s telami a povahou od prírody vhodnými na tvrdú lopotu. Blake, Pot, Edward a ostatní sa na randallovskej pôde rozložili ako samostatný kmeň a kedykoľvek sa ponúkli hocičím, čo im nepatrilo. Terrance Randall dal rozhlásiť, že toto sú jeho noví obľúbenci, a Connelly trval na tom, aby si to všetci pamätali. Keď nemali náladu, každý sa im pratal z cesty, najmä v sobotu večer, keď vypili všetok cider.

Blake bol chlapisko, jedol za dvoch a čoskoro sa ukázalo, akú dobrú kúpu Terrance Randall urobil. Už tie peniaze, ktoré utŕžia za potomkov takého samca! Blake často zápasil so svojimi kamarátmi a s hocikým iným, narobil pri tom rozruch a vždy skončil ako víťaz. Jeho hlas sa na poli rozliehal ako zvon a ešte aj tým, ktorí ho neznášali, bolo pri ňom do spevu. Tento výtržník spieval tak, že práca im pod rukami priam horela.

Po pár týždňoch snorenia a obzerania severnej polovice si Blake zmyslel, že Corin fliačik zeme by mu dobre poslúžil pre psa – mohol by ho tam uviazať. Slnečný, vzdušný, blízky. Blake si ho raz privábil, keď šiel do mesta. Pes zostal, motal sa okolo udiarne, keď tam Blake pracoval, a štekal na každý šramot v rušnej georgijskej noci. Blake bol slušný tesár – nešlo o klamstvo, ako sa často stávalo, ktorým by predavač umelo zvyšoval jeho cenu. Psisku zbil búdu a rád počúval, ako ju chvália. Chvály boli úprimné – búde sa nedalo nič vyčítať, mala akurátne rozmery, správne uhly. K tomu dvierka na pántoch a na zadnej stene vyrezaný mesiac aj slnko.

„No nie je to hotová palota?“ spýtal sa Blake Starého Abrahama. Blake si od svojho príchodu navykol na Abrahamovu občas drsnú úprimnosť.

„Parádna robota. Vnútri je aj posteľ?“

Blake ušil obliečku a napchal ju machom. Rozhodol sa, že pre psiu búdu bude najlepším miestom ten kúsok zeme pred chalupou. Cora bola preňho dovtedy neviditeľná, ale teraz, keď stála blízko, vyhľadal jej pohľad a bez slov ju upozornil, že už ju dobre vidí.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

A JARRY

GEORGIA