Danielle Steel

THE AWARD

Copyright © 2016 by Danielle Steel

Translation © 2018 by Zuzana Gašparovičová

Jacket design © 2018 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6018-4

Svojim milovaným a odvážnym deťom

Beatrix, Trevorovi, Toddovi, Nickovi, Sam,

Victorii, Vanesse, Maxxe a Zare.

Všetci občas bojujeme s ranami osudu

a prechádzame tŕnistou cestou života.

Postihnú nás straty, ktoré musíme prežiť a prijať.

Čelíme krivým obvineniam,

ale zase zdvihneme hlavu.

Buďte čo najodvážnejší,

bojujte s odvahou, láskavosťou,

zľutovaním a odpustením.

Rozdajte čo najviac lásky,

utešte sa navzájom.

Nezabúdajte, ako veľmi vás milujem

a som na vás pyšná. Navždy!

S celého srdca a lásky

mama/ds

Preklad posolstva generála Charla de Gaulla (z plagátov rozvešaných po Paríži) z 18. júna 1940, keď Nemci obsadili Francúzsko:

VŠETKÝM FRANCÚZOM:

Francúzsko prehralo bitku,

ale neprehralo vojnu!

Oportunistickí guvernéri kapitulovali, zo strachu sa vzdali, zabudli na česť a krajinu uvrhli do otroctva. Nič však nie je stratené!

Nič nie je stratené, pretože toto je svetová vojna. Armády slobodného sveta nám prídu na pomoc. Jedného dňa nepriateľa rozdrvia. Francúzsko tam nesmie v deň víťazstva chýbať. Francúzsko znovu získa slobodu a majestátnosť. Toto je môj cieľ, môj jediný cieľ!

Vyzývam všetkých Francúzov, kdekoľvek ste, zjednoťme sa v mene našej veci, prinesme obete, ale nestrácajme nádej.

Naša krajina sa ocitla v smrteľnom ohrození.

Všetci povstaňme v boji o jej záchranu!

NECH ŽIJE FRANCÚZSKO!

Charles de Gaulle

Odvaha znamená silu odvrátiť nebezpečenstvo,

prekonať neúspech, strach, krivdu a bezprávie,

a aj napriek tomu považovať život popretkávaný

bôľom a žiaľom za dobrý.

DOROTHY THOMPSONOVÁ

Kapitola 1

Delphine Lambertová sa vo svojom byte na ulici Rue du Cherche-Midi na Left Bank v Paríži pohrúžila do čítania denníka Le Figaro. Dva razy do roka, na Nový rok a štrnásteho júla, v ňom zverejňovali dôležitý zoznam. V ten deň bol 1. január. Dvadsaťdeväťročná tmavovláska pracovala ako politická novinárka a historička. Na svojom konte mala dve knihy, ktoré získali priaznivý ohlas, a pravidelne publikovala články v tlači. Sklonila sa nad noviny a dlhé rovné vlasy jej spadli do tváre. Jej priateľ Georges Poitier ju pohladil očami, veľmi dobre vedel, čo ju zaujíma, veď sa hnala za svojím snom už od sedemnástich.

„Čo hľadáš?“ spýtal sa jej vľúdne.

„Veď vieš… starú mamu,“ odvetila, ani nezdvihla zrak. Nechcela sa stratiť v zozname približne päťsto ľudí, ktorým bude udelený Rad čestnej légie. Lambertová každý rok dúfala, že medzi nimi uvidí meno svojej starej mamy, no obávala sa, že tam zase nebude. Navzdory mnohoročným snahám a neúnavnej práci jej úsilie vychádzalo nazmar. „Ako dlho chcú čakať?“ zašomrala. Zmocnilo sa jej sklamanie. Gaëlle de Barbet Pasquierová dovŕšila deväťdesiatpäť rokov, ale nehnala sa za veternými mlynmi ako jej vnučka. Pre

Delphine sa to stalo svätou misiou. Pasquierová nikdy nedúfala, že vyznamenanie získa, a vnučkina námaha sa jej zdala zbytočná. Delphine trvala na tom, že spravodlivosti sa musí učiniť zadosť. Celá rodina vedela, ako tvrdo pracuje na tom, aby starkino meno očistili a udelili jej čestné vyznamenanie. Gaëlle sa s krivdami minulosti dávno zmierila, tie životné kapitoly sa udiali ešte za vojny, a ona urobila len to, čo považovala za správne. Gaëlle sa v spomienkach nerada vracala do dávno zabudnutých čias, bola ochotná hovoriť o tom len preto, lebo Delphine chcela poznať detaily. Odvaha starej matky bola pre ňu hnacím motorom, motivovala ju a inšpirovala. V jej očiach bola starká žiarivým príkladom toho, akí by ľudia mali byť. A či už vládni byrokrati dostanú rozum a napravia staré chyby alebo nie, pre Delphine a mnohých ďalších, ktorým zachránila pred sedemdesiatimi deviatimi rokmi život, bola stará matka idol.

Delphine kĺzala očami po zozname. Vtom zmeravela a prekvapene zhíkla. Znovu sa zahľadela do novín, aby sa uistila, či dobre vidí. Neveriacky pozrela na Georgea.

„Panebože… je tam… je na zozname!“ Napokon sa to podarilo. Všetky roky neúnavného pátrania a listy s prosbami adresované kompetentným úradom boli korunované úspechom. Jej stará mama bude vyznamenaná Radom čestnej légie za statočnosť.

V očiach sa jej zaleskli slzy, keď Georgeovi roztrasene podala noviny. Gaëlle de Barbet Pasquierová. Čítala to meno dookola. Nebola to tlačová chyba. Dokázala to. George sa usmial od ucha k uchu a pobozkal ju. Vedel, koľko úsilia ju úspech stál. Ani stará mama neverila, že by sa dožila zadosťučinenia. Napokon zvíťazili.

„Bravo! Skvelá práca,“ vyhlásil hrdo George. Gaëlle bola výnimočná žena a teraz sa to dozvie celý svet.

Delphine vstala od stola a roztrasenými rukami navolila číslo starej mamy. Nedočkavo čakala, kedy sa ozve známy hlas a ona jej oznámi obrovskú novinu. Stará mama zaiste ešte nečítala raňajšie noviny, na rozdiel od vnučky neverila v spravodlivosť byrokratickej mašinérie a so smiechom hovorila, že sa jej už nedožije. Delphine jej dokázala opak. Jej vytrvalosť priniesla ovocie.

Telefón vyzváňal, no po chvíli sa ozval záznamník.

„Načo má mobil, keď ho nepoužíva,“ posťažovala sa Delphine Georgesovi ponad plece. Stará mama tvrdila, že mobil je pre ňu zložitý a nepotrebuje ho. Radšej využívala pevnú linku. Delphine zavolala aj na ňu a nechala telefón dlho zvoniť pre prípad, že by bola stará mama zaneprázdnená alebo vo vani. Nedvíhala a záznamník bol vypnutý. Delphine sa sklamane vrátila k stolu.

„Možno išla do kostola,“ pripomenul jej Georges.

„Alebo venčí psa. Skúsim to neskôr.“ No bezúspešne. Delphine sa potrebovala niekomu pochváliť, preto zavolala matke, ktorú novina rozrušila, a len čo si ju vypočula, prepukla do plaču.

Obe vedeli, ako veľmi si Gaëlle vyznamenanie zaslúži, hoci ona vlastné hrdinské skutky zo skromnosti nestavala na obdiv. Obe znepokojilo, že starkú nezastihli. Navzdory veku bola vitálna a samostatná, vstávala zavčasu, aby stihla všetko, čo si naplánovala. Bola v pozoruhodne dobrej fyzickej kondícii a mala bystrý úsudok. Rada navštevovala priateľov, chodila do múzeí a divadla alebo so psom na dlhé prechádzky po susedstve a okolo Seiny.

„Zavolám jej neskôr,“ povedala Delphine matke.

Znovu sa zahľadela do novín. Nebola to ilúzia a naozaj slávia triumf. Tento deň bol pre všetkých vyvrcholením a splneným snom.

Gaëlle Pasquierová bola ranné vtáča. Zacvičila si, na raňajky si urobila toast a veľkú šálku kávy s mliekom. Každodenné rituály ju upokojovali. Okúpala sa, učesala si snehobiele vlasy zostrihané do elegantného mikáda, ktoré rámovalo jej aristokratické črty, a obliekla sa. V ten deň sa chystala navštíviť priateľku Luise. Obe žili v siedmom obvode. Z námestia Place du Palais Bourbon, kde sa nachádzal Pasquierovej malý, zato vkusný byt, bolo k Louisinmu domu na Rue de Varenne len na skok a Gaëlle Pasquierová vítala krátku zdravotnú prechádzku. Domy v susedstve boli moderné, ale nie výstredné a príliš okázalé. Gaëlle z bytu vykúzlila útulné a príjemné prostredie, ktoré skrášľovali nádherné obrazy a drahé starožitnosti. Pred rokmi jej vnúčatá darovali malého dlhosrstého jazvečíka, bez ktorého sa nepohla ani na krok. Sučka počúvala na meno Josephine a s paničkou tvorili nerozlučnú dvojicu. Keď Josephine zbadala vôdzku, radostne zavrtela chvostíkom. Panička jej ju pripla, pritom sa psíkovi láskyplne prihovárala a sľubovala dlhú vychádzku.

Navzdory pokročilému veku Pasquierová žila sama a vyhovovalo jej to. Pomocnica k nej chodila v pracovné dni, ale Gaëlle si sama varila a voľné chvíle trávila s priateľmi. Pred siedmimi rokmi oslávila osemdesiate ôsme narodeniny a neochotne odišla do dôchodku. Milovala prácu kurátorky malého súkromného múzea. Pomáhala pri jeho zrode a zasvätila mu takmer päťdesiat rokov života.

V Paríži chodila na všetky dôležité výstavy a priateľka Louise ju sprevádzala. Bola o desať rokov mladšia a tešila sa vynikajúcemu zdraviu. Jej dcéra žila v Indii a syn v Brazílii, preto bola Gaëlle vďačná za spoločnosť. Obe ženy sa priatelili už päťdesiatdva rokov, odkedy sa Gaëlle vrátila do Francúzska. Predtým žila šestnásť rokov v New Yorku. Louise bola patrónkou múzea, ktoré Gaëlle zakladala, a odvtedy sa z nich stali oddané a nerozlučné priateľky a spojenkyne na celý život.

Gaëlle mala dve dcéry, jednu v New Yorku, druhú v Paríži, a tri vnúčatá. Na rozdiel od Louise mala rodinu nablízku. Tá vídala svoje deti a vnúčatá raz za rok, keď za nimi vycestovala. No navzdory občasnej osamelosti Louise bola vždy dobre naladená a veselá. Jej manžel pracoval v diplomatických službách a od mladosti žil prevažne v zahraničí.

Gaëllina staršia dcéra pracovala v New Yorku a ako investičná poradkyňa a finančná odborníčka kráčala v šľapajách zosnulého otca. Mladšia dcéra Daphne bola pôrodníčka a vydala sa za kardiológa. Obaja trávili v práci väčšinu času. Nechceli, aby sa Gaëlle cítila opustená a pozývali ju k sebe čo najčastejšie, no ona im nerada narúšala súkromie, tvrdila, že má dosť záľub a priateľov aj medzi oveľa mladšími. Nie všetci seniori žili tak aktívne.

Vnučka Delphine bola novinárka, pre mladšieho brata boli vzorom rodičia, a tak študoval medicínu, a najmladší z nich navštevoval prestížnu ekonomickú univerzitu. Stará mama bola pyšná na všetky svoje vnúčatá.

S priateľkou Louise si vedeli zaplniť voľný čas, zabávali sa spolu, plánovali si spoločné činnosti a výlety, občas navštívili zaujímavú výstavu v Ríme, zašli si na operu do Viedne, na kultúrne podujatie do Londýna či Madridu, alebo sa poprechádzali po promenáde v Deauville. Svižným krokom a s Josephine na vôdzke zamierila k Louise. Gaëlle sa radovala z príchodu nového roka, tešila, čo jej prinesie. Ku všetkému si zachovávala pozitívny prístup, žila prítomnosťou, minulosť v sebe neživila. Nezaoberala sa tým, čo sa skončilo, nemalo to pre ňu zmysel, radšej sa dívala vpred.

Stále sa pýšila štíhlou postavu a mala vrodený vkus a zmysel pre módu, aj keď sa obliekala konzervatívne a primerane veku. V mladosti prežila šestnásť rokov v Štátoch, ale štýlom a dokonalou eleganciou zosobňovala typickú Francúzku. Bola pravou Parížankou do špiku kosti.

Prešla okolo Rodinovho múzea a Matignonského paláca a zabočila do ulice, kde bývala Louise. Zastala pred impozantným domom z osemnásteho storočia s masívnymi starými dverami natretými žiarivou tmavozelenou farbou. Mal vnútorný dvor s garážami, prestavanými z prístreškov na koče, a udržiavanú záhradu. Gaëlle zabúchala mosadzným klopadlom na ťažké dvere. Objavil sa v nich správca domu a úctivo ju pozdravil. Gaëlle vyšla predným schodiskom a zazvonila na zvonček bytu, ktorý obývala Louise. Otvorila jej pomocnica. Kabát si odložila v predsieni, psíkovi odopla vôdzku a Josephine vbehla do obývačky. Jej priateľka sedela pri kozube. Pri nohách jej ležal vyčesaný biely pekinský pinč, ktorý poslúchal na meno Fifi. Psy sa radostne zvítali a okamžite sa začali hrať. Louise sa na priateľku široko usmiala.

„Šťastný a veselý nový rok!“ zaželala jej Gaëlle. Pobozkala ju a ponorila sa do pohodlného kresla vedľa nej. V kreslách pred kozubom už strávili nejedno popoludnie či večer, zhovárali sa o múzeu, deťoch či budúcich plánoch.

„Gratulujem!“ odvetila Louise naradovane.

„K čomu?“ prekvapila sa Gaëlle. Netušila, o čom Louise hovorí. „Že sa v ďalšom roku dožijem deväťdesiatpäťky?“ zachichotala sa. „V tom prípade ti aj ja gratulujem,“ hoci Louise mala len osemdesiatpäť. Bola drobnejšia a plnšia než Gaëlle, pôsobila usadenejšie, vyzerala ako typická babička. Bola však rovnako aktívna, preto sa rady bavili spolu. Psy sa naháňali po miestnosti a Josephine vláčila v papuli jednu z Fifiných hračiek.

„Nečítala si raňajšie noviny?“ spýtala sa jej Louise. Bolo to prvé, čo ráno urobila, a obe ženy mali prehľad a informácie o udalostiach vo svete. Prečítali všetky najnovšie knihy a vymieňali si ich. Daphne hovorievala, že ju matka zahanbuje, pretože ako zaneprázdnená lekárka nemá čas čítať romány, sotva sa dostane k medicínskym časopisom. Gaëlle s Louise boli vášnivé čitateľky.

„Nerada čítam noviny pri raňajkách,“ poznamenala Gaëlle. „Deprimujú ma všetky tie tragédie vo svete, zločiny proti ľudskosti a prírodné katastrofy. Dnes ráno som sa tým nechcela dať rozladiť.“

„To si mala,“ namietla Louise záhadne. Priateľkin úspech ju zjavne potešil.

„Má snáď prezident ďalšiu aféru? Zmeškala som najnovší škandál?“ spýtala sa Gaëlle pobavene.

„Nie, drahá,“ odvetila láskyplne Louise. „Som nesmierne rada, že ti ako prvá môžem zablahoželať k Radu čestnej légie.“ Gaëlle na ňu chvíľu bezvýrazne zízala, neverila vlastným ušiam.

„Myslíš to vážne? Určite nie. Chuderka Delphine celé roky prenasleduje úrady, no nikdy by som si nepomyslela, že sa jej to podarí.“ Louise vedela, že Gaëlle pracovala v mladosti pre Hnutie odporu a počas vojny hrdinsky riskovala vlastný život. Potom ju nespravodlivo obvinili z kolaborantstva s Nemcami. Tento tieň ju celý život prenasledoval a vnučka neúnavne bojovala o to, aby prízrak zahnala. Napokon to dokázala.

„Nuž, tvoje meno očistili. Čokoľvek im Delphine povedala, presvedčila ich. Získaš úctu a vyznamenanie, ktoré si zaslúžiš.“ Louise bola na ňu zjavne hrdá, vedela, že aj Delphine je určite v siedmom nebi.

„Ako vieš, že to, čo tvrdili, nie je pravda?“ zosmutnela Gaëlle pri spomienke na minulosť. „Možno som ti klamala.“

„Nikdy som o tebe nepochybovala. Poznám ťa. Spravodlivosť si ťa našla, Gaëlle, za všetko dobré, čo si vykonala.“

Gaëlle ticho sedela a hľadela do ohňa, potom pozrela na priateľku. „Bolo to už dávno. Čo na tom teraz záleží? Ja pravdu poznám. Toľko životov som nedokázala zachrániť či zmeniť…“ Ani Rebekin, pomyslela si. S Rebekou, ktorú stratila, keď mali obe sedemnásť, sa to všetko začalo. V malej koženej truhlici v písacom stole schovávala prúžok jej stužky do vlasov a z času na čas ho vytiahla… Rebeka… jej milovaná priateľka.

„Mala by som zavolať Delphine a poďakovať jej,“ vyriekla zamyslená Gaëlle. „Nadrela sa na tom.“ Gaëlle novina vykoľajila, čo Louise neušlo. Naklonila sa k nej a potľapkala ju po ruke.

„Zaslúžiš si to, Gaëlle,“ chlácholila ju Louise, „nemáš sa prečo cítiť previnilo. Urobila si pre nich, čo bolo v tvojich silách.“

Gaëlle prikývla, ponorená do myšlienok. Kiežby to bola pravda.

Kapitola 2

V decembri 1940, šesť mesiacov po okupácii Francúzska Nemeckom, Gaëlle de Barbetová dovŕšila šestnásty rok. Žila s rodičmi v rodinnom sídle vo Valencin na vidieku neďaleko Lyonu. Jej o dva roky starší brat Thomas študoval na technickej univerzite v Paríži. Vojna vypukla pred pätnástimi mesiacmi a život bol ťažký. Jedla bolo poskromne. Okupácia tvrdo zasiahla do života obyčajných ľudí. Jej brat im rozprával, že Paríž je plný nemeckých vojakov a dôstojníkov, ktorí pre Parížanov zaviedli prísne pravidlá a zákaz vychádzania po ôsmej večer. Kontrolovali osobné doklady a všetci starší než šestnásť rokov museli nosiť preukaz totožnosti. V októbri vydali dekrét nazvaný Židovský kódex, obsahujúci súbor protižidovských predpisov, ktorý vymedzoval právne postavenie Židov. Väčšina židovského obyvateľstva vo Francúzsku prišla o prácu a vylúčili ich z armády a vládnych miest. Židovských novinárov vyhodili a zakázali im činnosť. Židovských študentov vylúčili zo škôl a ďalších bezdôvodne zatkli ako nežiadúce osoby. Na vidieku vyrástli internačné tábory, kde zadržiavali židovské rodiny a ich majetok. Domy skonfiškovali Nemci. Vo veľkých mestách vládol strach a nepokoje, ale situácia na vidieku sa nezdala vážna. Bohatí lyonskí Židia sa cítili nedotknuteľní, nepripúšťali si, že im niečo hrozí. Tí múdrejší sa však sťahovali do bezpečia. Doteraz sa ich známym nič nepríjemné nestalo. Otec prikázal Gaëlle, aby sa cestou do školy nikde nezdržala a nezhovárala sa s vojakmi. V preukaze totožnosti mala uvedené, že je katolíčka, ale mladé dievča by sa nemalo vojakom ukazovať príliš na oči. Gaëllina rodina patrila ku generácii aristokratov, ktorá žila v regióne posledných tristo rokov a okupačná armáda si ich nevšímala. Jej otec dozeral na panstvo a farmy, ktoré prenajímal majetnejším sedliakom.

Gaëllina najbližšia priateľka sa volala Rebeka Feldmannová. Jej otec bol najbohatší a najváženejší miestny bankár. Ich rodina pochádzala z Nemecka, ale Feldmannovci žili v Lyone už tri generácie a boli presvedčení, že sa nemajú čoho obávať. Gaëlle vydesili otcove slová, ale Rebeka ju upokojila, že jej rodiny sa deportácia netýka. Nemeckí dôstojníci si dokonca ukladali peniaze do otcovej banky. Na vidiek sa dostali chýry o chudobnejších židovských rodinách, ktoré museli pod hrozbou použitia zbrane opustiť svoje domovy a skončili v internačných táboroch. Dievčatá verili, že sú to len klebety, v ich okolí sa podobné prípady nevyskytli.

Nebolo tajomstvom, že Feldmannovcom sa darilo oveľa viac než Barbetovcom, ich majetok upadal už roky. Gaëlle si tajne vypočula otca, ako hovorí, že majú síce veľké pozemky, ale sú chudobní ako kostolné myši. Núdzou však netrpeli a ich sídlo patrilo k najstarším a najkrajším v kraji. Okrem varovania, aby sa nezhovárala s vojakmi, ju rodičia neobmedzovali. Do školy jazdila na bicykli a po ceste sa zastavila u Rebeky, s ktorou sa priatelila od škôlky. Gaëlle bola vďačná za každú minútu, ktorú mohla stráviť v kuchyni Feldmannovcov, kde kuchárka a dve pomocnice servírovali čerstvo upečené croisanty a rožky plnené horúcou čokoládou. Bola to Gaëllina obľúbená časť dňa a milá kuchárka im zakaždým pribalila do školy nejakú maškrtu.

Rebeka mala dvoch mladších bratov, dvanásť a štrnásťročného, a päťročnú sestru Lotte. Podľa Rebeky bola jej sestrička otravná, ale Gaëlle ju mala od detstva rada a Lotte Gaëlle zbožňovala. Rebekini bratia chodili do tej istej školy. Feldmannovci mali veľký dom, nie až taký veľký ako sídlo Barbetovcov, ale oveľa noblesnejší s nádherným nábytkom, umeleckými predmetmi a moderným vybavením. Rebekina matka si v Paríži kupovala nádherné oblečenie, nosila šperky a kožuchy. Gaëlle k nim chodila rada, cítila sa u nich vítaná a užila si s nimi veľa zábavy. Jej matka bola plachá, zdržanlivejšia a upätejšia. Thomas si obe dievčatá doberal, ale posledný rok zvážnel, politická situácia ho znepokojovala. Zakaždým, keď sa vrátil z Paríža, ju s otcom celé hodiny rozoberali. So sestrou trávil málo času a správal sa k nej ako k decku.

Dva týždne pred Vianocami išla Gaëlle do školy. Ako zvyčajne zamierila najskôr k Rebeke. Spoza zákruty sa vynoril dom Feldmannovcov. Pred ním stáli dve policajné autá a vedľa nich postávala skupina policajtov. Gaëlle spomalila, aby zistila, čo sa deje, ale bála sa priblížiť. Videla, ako žandári vyvliekli z domu pána Feldmanna, ďalší dvaja jeho manželku, ktorá držala za ruku Lotte. Päťročné dievčatko vydesene kričalo. Jej bračekov sotili dolu schodmi, až spadli. Dvaja vojaci ich surovo schmatli a strčili do auta. Vtom Gaëlle zbadala Rebeku. Dlhé plavé vlasy jej lietali okolo hlavy, očividne si ich nestihla zapliesť. Jeden z vojakov ju hodil do nákladiaku ako handrovú bábiku. Rebeka bola drobná dievčina s vlasmi rovnakej farby ako Gaëlle. V škole často hovorili, že vyzerajú ako sestry, boli rovnako chudé, len Gaëlle bola o čosi vyššia. Rebeka zablúdila očami ku Gaëlle a na okamih sa im stretli pohľady. Jeden z mužov strhol z hlavy pána Feldmanna elegantný klobúk, hodil ho o zem a podupal. Gaëlle začula, ako vraví: „Tam, kam idete, ho nebudete potrebovať.“

Gaëllino srdce bilo na poplach. S hrôzou sledovala, čo sa jej odohráva pred očami. Neodvážila sa podísť bližšie. O chvíľu sa nákladiaky pohli a policajné auto ich nasledovalo. Gaëlle sa chcela za nimi rozbehnúť, ale vedela, že nemôže. Nechápala, prečo ich francúzski žandári a miestni policajti odvliekli. Neboli to nemeckí vojaci, ale ich krajania. So slzami na krajíčku nasadla na bicykel a doviezla sa k domu Feldmannovcov. Vybehla hore schodmi do kuchyne, kde našla vystrašenú kuchárka a obe slúžky. Z rúry sa šíril pach spáleného pečiva. Nikto sa ani nepohol.

„Čo sa stalo? Kam ich berú?“ skríkla Gaëlle vzlykajúc.

Kuchárka sa k nej v návale hnevu otočila.

„Zmizni odtiaľto! Choď! Nepatríš sem! Okamžite odíď!“ Ukázala na dvere. Nikdy sa s Gaëlle nerozprávala tak hrubo. Slúžky sa rozplakali. Žandári ich varovali, že ak ihneď neopustia dom, zatknú ich za to, že pracovali pre Židov, a pohrozili im, že sa čoskoro vrátia. Na schodoch sa ozval dupot topánok. Všetci sluhovia sa snažili utiecť z domu čo najrýchlejšie.

„Kam ich vezú?“ spýtala sa zúfalo Gaëlle.

„Neviem… asi do väzby. Mali dávno odísť,“ odvetila kuchárka rozrušene, ale predsa o trochu miernejšie. „Teraz choď a už sa nevracaj. Dôstojníci povedali, že Nemci dnes popoludní dom obsadia. Feldmannovci sa už nevrátia.“

„Musím ju nájsť,“ plakala Gaëlle.

„Nie, nemusíš,“ vyriekla kyprá žena. Schmatla Gaëlle za rameno a zatriasla ňou. „Nechaj to tak. Viac ju neuvidíš.“

„Ako im to mohli spraviť?“ zadúšala sa Gaëlle od plaču. Kuchárka, ktorá sa k nej vždy správala láskavo, ju vysotila z dverí.

„Sú Židia. Zabudni, že ich poznáš. Len by si sa dostala do problémov. Teraz choď!“ Rázne ju vystrčila von a zabuchla za ňou. Gaëlle sa odtackala dolu schodmi, nasadla na bicykel a stále v šoku zamierila ku škole. Nesmierne sa o Rebeku bála. Policajti sa k nim správali hrubo, akoby nakladali do auta vrecia s odpadom. Gaëlle netušila, kde ich odvliekli. Otrasená spadla dva razy z bicykla a roztrhla si šaty. Neupravená, so škrabancom na ruke a s krvácajúcim kolenom prišla na vyučovanie neskoro.

„Čo sa ti stalo?“ spýtal sa jej spolužiak, ktorého nikdy nemala v láske, keď dokrivkala do triedy. Z jej výrazu bolo očividné, že prežila niečo zlé.

„Mala som nehodu,“ odvetila. Nemala chuť vysvetľovať podrobnosti. Nikomu teraz nedôverovala. V jedinom okamihu sa všetko zvrtlo naruby.

„Kde je Rebeka?“ spýtal sa jej. Gaëlle sa mu bez odpovede otočila chrbtom, len ponad plece zašomrala: „Neviem. Asi je chorá.“ Alebo mŕtva, pomyslela si. Zachvátila ju panika. Musí Rebeku nájsť! Nedokáže na Feldmannovcov zabudnúť, ako jej to radila ich kuchárka. Kdekoľvek ich držia, vypátra ich.

Vyučovanie pretrpela, potom nasadla na bicykel a vydala sa domov. Keď prechádzala okolo Feldmannovcov, zahliadla, ako vojaci nosia dnu kufre a tašky. Rozbehla sa domov pohľadať otca. Práve vychádzal zo stajní a viedol za sebou chromého koňa.

Gaëlle mu rozpovedala, čo sa ráno prihodilo. Otec ju počúval so zamračenou tvárou.

„Všimol si ťa niekto? Myslím vojaci,“ spýtal sa jej ostro.

„Nie. Počkala som, než odišli.“ Nepovedala mu, že Rebeka ju videla a že sa im na okamih stretli pohľady, než ju vsotili do auta. „Až potom som vošla dnu za kuchárkou. Nevedela, kde ich vzali.“

„Do internačného tábora,“ vyriekol jej otec s istotou, no novina ho vyviedla z rovnováhy. Stalo sa presne to, čoho sa obával. Počul, že niečo podobné sa deje v Paríži, ale v Lyone a jeho okolí vládol doteraz pokoj. Ak brali už aj bohatých Židov, ako boli Feldmannovci, žiadny Žid nebude v bezpečí. „Do toho domu viac nevkročíš. Nesnaž sa po kamarátke pátrať. Už ju neuvidíš, Gaëlle. Je to jasné? Aj tak by si sa nič nedozvedela. Je nebezpečné sa na ňu vôbec pýtať.“

„Musím to zistiť, ocko,“ vyriekla nešťastne Gaëlle.

„Nemusíš!“ skríkol otec. „Choď do svojej izby.“

Gaëlle sa po tvári skotúľali slzy ani hrachy. Vošla do svojej izby a ľahla si na posteľ. V hlave si dokola prehrávala strašnú scénu. Keď sa mama dozvedela, čo sa stalo, dôrazne Gaëlle varovala, aby sa do ničoho neplietla. Vedela, ako sa dievčatá mali rady, ale ich priateľstvo patrilo minulosti. Gaëlle nesmie nič podnikať na vlastnú päsť, inak privedie seba aj celú rodinu do záhuby.

„Sľúb mi, že ju nebudeš hľadať,“ naliehala matka, bledá a utrápená. S Feldmannovcami sa nepoznala dôverne, vídala ich len na školských akciách, ale v tých časoch bolo všetko nebezpečné. Určite ich poslali do internačného tábora, kde zadržiavali všetkých Židov, alebo do pracovného tábora dakde v Nemecku. Šírili sa však zvesti, že ich čaká oveľa horší osud.

Gaëlle odmietla zísť dolu na večeru. Nedostala by do seba ani hlt. Na druhý deň nebola škola, preto zostala v posteli a premýšľala o Rebeke. O dva dni začula dvoch sedliakov, ktorým otec prenajímal pôdu, ako sa zhovárajú o Židoch, ktorých zatkli týždeň predtým a odvliekli do vojenského tábora Chambaran vo Vienne, približne päťdesiatpäť kilometrov južne od Lyonu a sedemnásť kilometrov od Valencin. Gaëlle si nahovárala, že sám Boh chcel, aby sa to dozvedela. Na druhý deň nešla do školy, ale šliapala na bicykli po bočných cestách takmer dve hodiny. Nikdy predtým podobný tábor nevidela. Rozprestieral sa na rozsiahlej ploche a bol obohnaný vysokým ostnatým plotom, za ktorými boli chatrče, stany, veľké stodoly a stajne, kde väzni skladovali osobné veci. Muži, ženy a deti rôzneho veku sa ponevierali sem a tam a stráže so zbraňami ich bedlivo pozorovali. Nebolo ich toľko, ako sa bála, vojakov so psami nevidela, ani strážne veže. Vydýchla si.

Úzky chodníček schádzal na jednom mieste až k plotu.

Gaëlle takmer nehlučne tlačila bicykel pred sebou. Zastala a skrčila sa, aby si ju nikto nevšimol. Akoby zázrakom zahliadla Michela, jedného z Rebekiných bratov. Zamávala naňho. Spozoroval ju a podišiel k plotu.

„Čo tu robíš?“ spýtal sa jej ohromene.

„Chcela som vedieť, ako sa máte. Kde je Rebeka?“ Chlapec sa pri pohľade na dievčinu s dlhými plavými vrkočmi usmial, bol rád, že vidí známu tvár, aj keď doma ju často podpichoval.

„Je vnútri s mamou a Lotte. Ockovi sa podarilo schovať

peniaze a niekoho podplatil, aby sme dostali miesto v stodole. V noci už vonku mrzne.“ Boli takmer Vianoce a zem pokrýval sneh.

„Môžem ju vidieť?“ spýtala sa úzkostlivo Gaëlle.

„Zbláznila si sa? Načo si sem prišla? Ak ťa chytia, zavrú ťa.“

„Nezavrú. Nie som Židovka,“ upokojovala ho rozumne. Michel prikývol. Sľúbil, že zavolá Rebeku k plotu. Gaëlle počkala desať minút, už takmer prestala dúfať, že sa vráti. Vtom zbadala kamarátku, ako sa k nej nenápadne zakráda. Bola oblečená len v tenkých šatách, v ktorých sa chystala do školy v deň, keď ich odviedli. Kabát si nestihla obliecť. Otec dal ten svoj po príchode do tábora manželke, aby sa doň s Lotte v noci zababušili a zohriali sa. Chlapci mali oblečené aspoň svetre. Rebeka podišla k plotu a začudovane sa zadívala na Gaëlle. Myslela si, že si z nej brat vystrelil, keď jej povedal, že ju čaká.

„Nemala si sem chodiť,“ vyriekla vystrašene Rebeka. Gaëlle si náhlivo vyzliekla kabát a prestrčila ho pomedzi pletivo. Rebekah ho rýchlo zdvihla zo zeme. „Ochorieš,“ protestovala. Cítila sa previnilo, že ho prijala, ale bol teplý a dievčina bola zaň kamarátke nesmierne vďačná.

„Obleč si ho,“ trvala na svojom Gaëlle a uprene sa zadívala na Rebeku. Bez slov si dali najavo, ako sa majú rady.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Kapitola 1

Kapitola 2