Dušan Badura

Úvahy o slovenskej histórii

(a nielen o nej)

Elektronická kniha

Predslov

Podnetom a inšpiráciou zároveň pre napísanie tejto knihy boli názory početných účastníkov diskusných fór na internetových stránkach venovaných histórii Slovákov. Mnohé názory vyjadrovali nespokojnosť s prácami slovenských profesionálnych historikov. V hojnej miere však boli vyslovené aj, podľa môjho názoru, podnetné konkrétne interpretácie udalostí, ktoré ponúkli nový, v porovnaní s tým, čo v súčasnosti ponúka oficiálna slovenská historiografia, záujem budiaci pohľad na niektoré udalosti zo slovenskej histórie. Bolo cítiť, že amatérski nadšenci histórie Slovákov venovali veľa voľného času na pátranie v dostupných historiografických dokumentoch a dielach, aby sa vlastným pričinením dostali k takému stupňu poznania, aby ho dokázali svojským spôsobom vysvetliť a ponúknuť vo verejnej diskusii ako vlastný názor.

Aj ja som mal pokušenie zapojiť sa do diskusií, ktoré sa mi javili svojím obsahom seriózne. Zistil som však, že to, čo by som chcel ponúknuť ja, má oveľa širší a hlbší rozsah. Preto som sa rozhodol pre knižné spracovanie.

Očakávam, že amatérskych nadšencov slovenskej histórie by kniha mohla osloviť a ponúknuť im impulz k ešte usilovnejšiemu štúdiu dostupných historiografických dokumentov a diel a že niektorí z nich sa vypracujú na oficiálne historiografické autority, ktoré vytýčia nový smer v skúmaní a interpretácii histórie Slovákov. Tak, aby nasledujúce generácie Slovákov mali záujem učiť sa o histórii vlastného národa.

Dušan Badura

I.

Časť

Slovenská história

a historiografia

Majte rešpekt pred svojimi zdrojmi, ale nezbožšťujte ich...

Nemajte natoľko prehnaný rešpekt pred dielom takzvaných

expertov, aby ste sa nemohli spoľahnúť na svoj vlastný

úsudok. Na „učencov“ sa dívajte ako na športovcov:

Neurážaš tým iného atléta, ak sa ty snažíš zabehnúť trať

rýchlejšie, ako on. Atletické rekordy a vedecké argumenty sú

tu na to, aby sme ich vylepšovali. A prečo by ste to nemali byť

práve vy ? Učenci sú ľudské bytosti, ktoré skúmajú dôkazy

rovnako, ako vy. Navyše, nájsť slabiny alebo dodatočnú

podporu pre hypotézu niekoho iného, je vždy ľahšie, ako

vytvoriť novú hypotézu, či spozorovať slabinu vo svojej

vlastnej. Neponáhľajte sa príliš s tvrdením o tom, ako ste

zdemolovali prácu niekoho iného, ale keď ste pozorne

preskúmali relevantné dôkazy, tak sa nezdráhajte vyjadriť

svoj nesúhlas...nebojte sa prísť so svojimi vlastnými „teóriami“

a overovať ich dôkazmi. Používajte „odborníkov“ ako sprievodcov

a ako podporu toho, čo vy chcete povedať.[1]

História je... Dalo by sa uviesť veľa definícií. Kto chce, nájde si tú svoju. Mňa zaujíma to, čo je Slovákom z vlastnej národnej histórie oficiálne ponúkané, t.j. čo im ponúkajú štátom platení profesionálni odborníci na slovenskú históriu, historiografi a jazykovedci, a ako je tým historické vedomie Slovákov ovplyvňované. Všetko, čo moje úvahy obsahujú som spracoval v duchu uvedenej citácie.

Knihu venujem úvahám o tom, ako vnímam ja niektoré názory na udalosti a okolnosti, ktoré v slovenskej historiografii pretrvávajú dlhé desaťročia, vyvolávajú však vo mne pochybnosti, že sú správne. Uvediem viacero príkladov, ako môže v inom svetle vyzerať interpretácia niektorých známych a v ničom sa nemeniacich historiografických tvrdení. Použijem tiež niekoľko príkladov zo slovenskej etymológie, ktorými je možné poukázať na súvis so slovenskou históriou.

- -

Etymológia slovenského jazyka je odborná vedecká disciplína. Napriek tomu by mohla byť širokej slovenskej verejnosti prístupná, ak by ju odborníci dokázali laickej verejnosti ponúknuť v zrozumiteľnej podobe, t.j. vo forme etymologických príbehov. Takto by sa etymológia mohla stať súčasťou kultúrneho vzdelania, zároveň aj prostriedkom k vytváraniu si pozitívneho citového vzťahu k Slovensku a slovenskému jazyku. Etymológia totiž v sebe skrýva netušene silný emotívny náboj, ktorý by dokázal napraviť nie veľmi priaznivý vzťah Slovákov k vlastnému materinskému jazyku aj k histórii svojho národa.

Ako príklad ponúkam moje príbehy etymologického vývoja niekoľkých slovenských slov, ktorých vedeckú etymológiu sa mi nepodarilo zistiť, alebo ak áno, vyvolala vo mne nedôveru, ba pochybnosť o tom, že je správna.

Slovenská historiografia, aká si ?

História pre národ živá je tým, čím svedomie pre človeka. Človek bez svedomia je koža biedna, daromná; národ bez vedomosti historickej o sebe a predkoch svojich je hromádka koží otrockých.[2]

Táto myšlienka Ľudovíta Štúra nestratila platnosť a aktuálnosť ani po viac ako sto šesťdesiatich rokoch. Lebo súčasní Slováci majú namiesto vedomosti historickej o sebe a predkoch svojich vo svojich vedomostiach a v národnom cítení vír chaosu, a z neho vyplývajúcu neistotu, pochybnosť, ľahostajnosť, a v niektorých prípadoch odpor až nevraživosť. Dôvod je naporúdzi : všade tam, kde je potrebné vysloviť nebojácne historiografické stanovisko k udalostiam, okolnostiam a osobnostiam slovenskej histórie, zaznievajú z úst slovenských oficiálnych historiografických odborníkov nejasné, nie raz až krkolomné formulácie, ktorým žiaden laický priaznivec slovenskej histórie nerozumie. Z toho dôvodu sa tieto informácie nemôžu stať historickými vedomosťami.

Nejdem špekulovať nad tým, prečo to tak je. Len poukážem na skutočnosť, že to tak je napriek tomu : že súčasná slovenská historiografia má k dispozícii všetko, čo slobodné skúmanie histórie potrebuje, že má prístup k archívnym dokumentom kdekoľvek na svete, že má k dispozícii najnovšie poznatky z podporných vedeckých disciplín, že má prístup k výsledkom archeologických a haploskupinových[3] výskumov, o ktorých v minulosti nemali slovenskí historici žiadnu vedomosť, a nado všetko – že má slobodu v bádaní kdekoľvek na svete a slobodu vo vyjadrovaní názorov, lebo tá v čase komunistického režimu neexistovala. Napriek tomu sú súčasné generácie Slovákov, a zdá sa, že aj tie budúce generácie ešte dlho budú, vzdelávané v histórii vlastného národa textami a názormi platnými pred niekoľkými desaťročiami, aj keď výsledky odborných výskumov odvtedy posunuli historiografické poznanie ďaleko dopredu.

Preto ponúkam vlastné úvahy aj na tému vzťahu slovenská historiografia – slovenská história – slovenská etymológia. Ich vzťah vnímam ako chemickú reakciu, v ktorej vznikne prchavá látka z pôvodných tuhých a jedinečných surovín. Primerane tomuto stavu zodpovedá aj vzťah Slovákov k národnej histórii – je prchavý,vlažný až indiferentný. Azda preto majú Slováci, v porovnaní s inými národmi sveta, veľmi slabo rozvinuté národné historické vedomie a aj vlastenecký vzťah k Slovensku, k svojej domovine. Nepochybne ide o zvláštny slovenský úkaz, lebo nikde inde za hranicami Slovenska nie je vídaný.

Prirodzenou reakciou na tento stav je šírenie názoru v časti laickej verejnosti, ktorej koníčkom je slovenská národná história, že pravda o nej môže byť iná, odlišná od tej, ktorá je dlhodobo známa a oficiálne prezentovaná v nezmenenej podobe po celé desaťročia.

Početné internetové stránky a menej známe tlačené médiá ponúkajú názvy zamlčovaných alebo ignorovaných historických diel[4], máp[5], nemálo netradičných názorov neoficiálnych historikov, ich interpretácií aj laických diskusií na rôzne témy z histórie Slovanov a Slovenov, dávnych predkov Slovákov. Ide o jasné poukazy na to, že známe a oficiálnymi historikmi často citované a interpretované historické pramene umožňujú, aby ich obsah bol chápaný aj inak, ako je zaužívané.

Pravdaže, oficiálnej slovenskej historiografii sa iniciatíva amatérskych historikov nepáči a zaujíma k nej odmietavé, ba odsudzujúce stanoviská. Podľa môjho názoru, neprávom. Stačí sa odvolať na množstvo šikovných ľudí bez príslušného odborného vzdelania, ktorí v histórii ľudstva dokázali spraviť prielomy v rôznych vedecko - technických aj humanitných oblastiach, vrátane historiografie a v jej podporných vedeckých disciplínach. Keby nebolo týchto amatérskych, laických nadšencov, ktorí mali chuť, vôľu a odvahu na uskutočnenie zmien, mnohé z toho, čo je v súčasnosti samozrejmé, by neexistovalo a ľudstvo by vo vývoji stagnovalo na úrovni spred niekoľkých storočí.

Skôr by som očakával, že sa oficiálna odborná slovenská historiografia vážne nad sebou zamyslí a prijme výsledky tých amatérskych bádateľov, ktorí investujú - na rozdiel od profesionálnych historiografov - do hľadania materiálu pre svoje interpretácie historických udalostí nielen veľké nadšenie a úsilie, ale aj nemalé vlastné finančné prostriedky, a že to odborná slovenská historiografia vezme ako podnet na zintenzívnenie vlastnej bádateľskej činnosti, aby našla dôveryhodné argumenty na vyvrátenie bádateľských výsledkov a názorov neoficiálnych alebo amatérskych historikov. Ak také argumenty nenájde, bolo by správne, aby sa doterajšie vedecké interpretácie v slovenskej historiografii zmenili podľa dôkazov a názorov neoficiálnych alebo amatérskych historikov.

Je smutné, že sa profesionálni slovenskí historici sami od seba nemotivovali do zmeny stavu vo svojom odbore, keď predsa nemohli nevedieť o slabom až nijakom poznaní vlastnej histórie u Slovákov, bez ohľadu na generačný vek. Úroveň poznatkov, ktoré im oficiálna historiografia ponúka v súčasnosti - napriek priaznivým zmenám v politike, ktorá si od dávna prisvojuje právo historiografiu ovplyvňovať - vyvoláva u Slovákov nezáujem o históriu vlastného národa, ba opozitný[6] postoj k nej, jej spochybňovanie, výsmech, v krajnom prípade až dehonestáciu. To predsa nie je možné nevidieť ! S takýmto stavom by nemala byť slovenská historiografia spokojná. Odborníci sa nemôžu uzatvárať do ulity, ani osobnej ani profesijnej. A nemali by sa – ako sa to, Bohu žiaľ, deje - stavať na úroveň stredovekej inkvizície. Pokrok v ľudskom poznaní od čias inkvizície prešiel poriadny kusisko cesty vpred. Tento pokrok by mala preukázať aj slovenská historiografia. Ak nie, spraví zo seba fosílnu vedeckú disciplínu.

Tu je namieste povedať, že je vo svete – slušne povedané – neobvyklé, aby sa štátne financie míňali na výskumy hitórie cudzích národov ( staroveký Egypt, Stredná Amerika – Mayovia ), ak národ trpí chýbajúcou vlastnou históriou. Slovenský národ je, hádam, jediným národom na svete, ktorý napriek chýbajúcej vedecky preskúmanej histórii vlastného národa, venuje nemalé finančné prostriedky na skúmanie histórie iných národov, ktoré si dajú ešte aj zaplatiť za licenciu, ak niekto cudzí chce bádať ich históriu. Áno, na Slovensku bolo odkrytých archeologickými výskumami množstvo artefaktov z dávnej histórie, ktorá prechádzala územím Slovenska kontinuálne po mnoho tisícročí. Koľko z objaveného však patrí histórii Slovákov ? Ako je možné, že len zlomky z objavených artefaktov sú, ja to tak vnímam, azda len z milosti prisúdené dávnym predkom Slovákov, a aj to len v málovýznamných prípadoch.

Prečo odborníci na slovenskú históriu nevytvoria mapu lokalít na území Slovenska, na ktorých by štátom hradený systematický archeologický výskum mohol dokázať dávnu históriu Slovákov a jej kontinuitu ? Prečo zákonom zaväzuje výlučne súkromný kapitál, aby hradil archelogický výskum pri kopaní základov pre svoje stavby, ale vlastné inštitúcie, ktoré platí zo štátnych peňazí, nenúti k iniciatívnym archeologickým prieskumom ?

Rovnako to platí o bádateľskej činnosti v oblasti písomných historických materiálov. Ak by sa známe historické písomné materiály podrobili novým jazykovedným výskumom, boli by objavené nové obsahové skutočnosti, na základe ktorých by došlo k zmenám v prospech slovenskej histórie. Na rozdiel od profesionálnych historiografov, ja sa o tento spôsob nazerania na obsah historických písomných prameňov v tejto knihe snažím.

Spomedzi mnohých otázok, na ktoré Slováci márne čakajú dôveryhodné odpovede od svojich vlastných oficiálnych profesionálnych historikov, možno ako príklad vybrať tieto :

Z ktorého ľudu z tých, ktoré v priebehu vekov obývali územie dnešného Slovenska, pochádzali dávni predkovia Slovákov, ak to neboli Sloveni ? Prečo pri skúmaní pôvodu dôkazov o dávnom osídlení Slovenska, odborníci na históriu Slovenska v mnohých prípadoch nepripustia ani len úvahu o tom, že by na Slovensku nájdený významný artefakt pochádzal od dávnych predkov Slovákov, Slovenov, ale naopak, s presvedčením vyhlasujú jeho inonárodný pôvod ? Samova ríša - bola či nebola slovenská, keď sa rozprestierala na území, na ktorom žili Sloveni ? Aké osudy postihli po zániku Samovej ríše tých, ktorí boli jej súčasťou ? Čo bolo príčinou zániku Samovej ríše ? Odkiaľ pochádzal Pribina a komu vládol ? Odkiaľ pochádzal Mojmír I. a komu vládol ? Koho združovala tzv. Veľkomoravská ríša ? Prečo je Štefánik odsúvaný do pozadia za Masaryka a Beneša v zásluhe o vznik Československej republiky? Prvá Slovenská republika (1939 – 1945) je naozaj iba odsúdenia hodná, majú Slováci jej vznik a existenciu vnímať výlučne ako kolektívnu národnú vinu, majú bez výhrad prijímať nekriticky vnucovanú negativistickú a dehonestačnú interpretáciu o nej za nespochybniteľnú pravdu? Atď., atď.

Položím ešte jednu otázku, lebo som na ňu získal šokujúcu odpoveď, ktorú si nemôžem, ak chcem mať svedomie čisté, nechať iba pre seba.

Aká je skutočná pravda o leteckom nešťastí a smrti Milana Rastislava Štefánika?

V roku 2008 som sa pri návšteve známych, v obci neďaleko Nitry, zoznámil s vyše osemdesiatročným pánom. Zomrel, bohužiaľ, o necelý pol rok potom. Je mi ľúto, že nemám s ním nahraný rozhovor, aby spomienka, ktorú som od neho počul, bola aj autentickou výpoveďou o skutočnej príčine smrti generála Milana Rastislava Štefánika.

Spomenutý starý pán mal strýka, ktorý bol v roku 1919 v povinnej vojenskej službe v jednotke elitných strelcov v kasárni pri Nitre. Začiatkom mája 1919 prišiel rozkaz : Vybrať najlepších spomedzi elitných strelcov, vytvoriť z nich samostatný oddiel a presunúť ho do kasárne vo Vajnoroch pri Bratislave. Stalo sa. Strýko bol medzi vybranými.

V deň Štefánikovej smrti mal tento vybraný oddiel elitných strelcov mimoriadne skoro ráno nástup, na ktorom im veliteľ oznámil, že prišiel telegrafický rozkaz z generálneho štábu Československej armády. Stálo v ňom, že dnes, o bližšie neurčenej hodine, bude prelietať ponad Bratislavu nepriateľské výzvedné lietadlo z toho a toho smeru. Vydáva sa rozkaz na jeho zostrelenie.

Ihneď po rozkaze boli elitní strelci - vyzbrojení najmodernejšími puškami zahraničnej výroby s ďalekým dostrelom - odvelení do palebných pozícií. Polovica zostala v neďalekom okolí kasárne, druhá polovica bola rozmiestnená o tri kilometre ďalej, v smere k Ivánke pri Bratislave.

Po dlhom čakaní sa ozval hukot leteckých motorov. Lietadlo sa približovalo nízkym letom. Akoby chcelo pristáť na vajnorskom letisku. Výsostné štátne znaky na trupe lietadla neboli československé. Zaznel rozkaz veliteľa, strelci spustili paľbu.

Lietadlo sa zrútilo. Vojaci aj s veliteľom pribehli k dymiacim troskám. Telá troch pilotov bezvládne ležali v kokpite. Boli mŕtvi. Jedno telo ležalo na zemi pri lietadle. Prejavovalo ešte známky života. Pristúpil k nemu veliteľ zásahu. Bez váhania vytiahol pištoľ a strelil. Telo znehybnelo. Akcia sa skončila.

Na druhý deň elitní strelci, ktorí zostrelili lietadlo, nastúpili pred zhromaždenú posádku vajnorskej kasárne. Veliteľ zásahu vyhodnotil zostrelenie nepriateľského lietadla. Potom pripínal hrdinským strelcom vyznamenanie za odvahu. Mlčky a zamračene si ho nechali pripínať. Nie, strýko starého pána, ktorý mi spomienku rozprával, nebol medzi vyznamenanými. Nebol v skupine, ktorá strieľala na lietadlo. Doma rozprával, že ceremoniál prerušil jeden vojak, ktorý po pripnutí vyznamenania, nedokázal ukryť emócie. So slzami v očiach zvolal :

„Bratia ! My sme zabili Štefánika !“

Po tejto udalosti v priebehu jedného roka zomierali za záhadných okolností postupne do posledného všetci vojaci, ktorí boli očitými svedkami ohavného činu svojho veliteľa. Pravdaže, oficiálne vyšetrovania vždy našli v príčine smrti nešťastnú náhodu alebo samovraždu.

Nedá sa nespýtať : Páni oficiálni historici, od smrti Milana Rastislava Štefánika,generála francúzskej armády - nie radového pilota !, ako ho znázornil autor súsošia stojaceho pred novou budovou Slovenského národného divadla pri Dunaji v Bratislave - ubehlo 95 rokov. Ešte koľko desaťročí bude musieť uplynúť, aby sa Slováci dozvedeli konečne z vašich úst pravdu o jeho smrti ?!

Ťažko uveriť, že by sa nenašiel nikto z historikov, kto by od pozostalých členov rodín vojakov, očitých svedkov zostrelenia lietadla a hanebného usmrtenia M.R.Štefánika, nebol počul podobné svedectvo, ako ja.

Mená vojakov, očitých svedkov odsúdenia hodnej udalosti, by sa mali nachádzať v archívnych dokumentoch ešte aj v súčasnosti. Predsa musí existovať písomný rozkaz z Generálneho štábu Československej armády s menoslovom tých, ktorí boli vyznamenaní za zostrelenie lietadla. A podľa menoslovu by sa dali nájsť ich potomkovia, ktorí si ústnym podaním zachovávajú spomienku na rozprávanie o tejto udalosti. Preto je ťažké uveriť, že by sa ani jeden z oficiálnych historikov nestretol s rodinou niektorej obete, aby si vypočul na vlastné uši pravdu o smrti Milana Rastislava Štefánika.

Nepochybne je ešte veľa otázok z ďalších udalostí slovenskej histórie, ktoré čakajú na pravdivé odpovede.

Dozrel čas, aby slovenská historiografia vykonala sebareflexiu a podnikla rázne kroky na zmenu jestvujúceho stavu a aby prestala s ustavičnou reinkarnáciou a reinterpretáciou ošúchaných zastaraných názorov na dôležité udalosti slovenskej histórie, ktorým neverí nikto z amatérskych nadšencov slovenskej histórie, lebo našli vlastným skúmaním a kritickým hodnotením iné odpovede. Je načase, aby oficiálna slovenská historiografia prekročila svoj tieň a nabrala odvahu na priznanie, že v nedávnej minulosti nemohla hovoriť pravdu. Že sa preto kajá a napriek vedeckým titulom získaným v komunistickom režime podstupuje katarziu v interpretácii historických udalostí, aby jej svedomie zostalo čisté.

Oficiálna slovenská historiografia by si mala uvedomiť, že nie je možné do nekonečna ututlávať, zahmlievať či odmietať skutočnosť, že dôkazy zo slovenskej histórie ukazujú novú pravdu, a Slováci majú väčšie právo túto pravdu o histórii svojho národa poznať a učiť sa o nej, ako ktoveľvek iný na svete, kto interpretuje slovenskú históriu.

O dávnej slovenskej histórii

Existuje veľa záujemcov o slovenskú históriu, ktorí by veľmi radi počuli odpoveď aj na otázku : Ak vo svete existujú profesionálni odborníci (archeológovia, historiografi, jazykovedci, ai.), ktorí dokázali opísať dávnu históriu všetkých národov sveta - vrátane tých, ktoré vyhynuli, alebo boli vyhubené, či iným spôsobom bola vymazaná historická pamäť o nich - ako je možné, že sa nenájdu takí, ktorí by opísali aj dávnu minulosť Slovákov ? Nenachádzajú dostatok písomných dôkazov o nej ? Hľadali v archívoch starých európskych kláštorov alebo vo vatikánskom archíve ? Indíciu ponúka citácia :

Bohužial! ... drievne listiny nielen ohňom a tatarským plenom zhubené a mnohé, ktoré vyhly záhube, klamstvom porušené boly, lež i doteraz v neprístupných listinárňach čakajú na vzkriesenie.[7]

Slovenskej historiografii neprospieva ani to, ak sa jej odborníci musia deliť na oficiálnych a neoficiálnych historikov – napriek tomu, že mnohí neoficiálni historici majú skončené univerzitné štúdium v historickej vede - lebo ich rozdeľujú podmienky, ktoré majú vytvorené na publikačnú činnosť. Neoficiálni historici, ktorí nemajú finančné a vydavateľské zázemie, publikujú svoje štúdie v okrajových písomných médiách alebo na internetových stránkach. To neumožňuje, aby sa odlišné interpretácie historických údajov stali protiváhou k pevne zakonzervovaným historiografickým názorom početných oficiálnych historikov. Nezaškodilo by, ak by oficiálni slovenskí historici venovali aspoň časť svojej pozornosti aj štúdiám neoficiálnych historikov. Možno by sa podarilo spoločnými silami narovnať mnohé pokrivené miesta v histórii Slovákov a vyplniť v nej dosiaľ prázne miesta.

Uvediem príklad : Českí historici v posledných 200 rokoch uverejnili nespočetné množstvo publikácii (individuálne diela, a aj mnohozväzkové encyklopédie) venovaných histórii Českého národa. Napísali slovenskí historici čo len jedno historiografické dielo, ktoré by mapovalo históriu Slovenského národa v porovnateľnom rozsahu ? S istotou tvrdím, že nie. To, čo bolo napísané z histórie slovenského národa, je izolované od celku jeho dejín. Akoby si dal ktosi mocný podmienku, že Slováci nesmú mať napísanú syntetickú národnú históriu.

Niekoľko príkladov hádam pomôže osvetliť, čo by mohlo byť z dávnej histórie Slovanov aj Slovenov interpretované inak v porovnaní so zakonzervovanými interpretáciami :

Slovenskí historici, namiesto toho, aby sa podujali na vlastné výskumy, predstavy, rekonštrukcie dávnych udalostí, vytvorených na historických slovenských územiach, skúmanie a vyhodnocovanie nárečí, ústnych podaní, topografických názvov a legiend o sv. Cyrilovi a Metodovi, iba opisujú nespoľahlivé pramene, poznačené nejasnosťami, nepresnosťami a neistotami, zapríčinenými transkripciami textov, z ktorých rôzne mená, názvy lokalít, teritórií, pohorí, riek, hradov a osobných mien z dnes už neexistujúcich pôvodín (originálnych spisov sv. Cyrila a Metoda a ich žiakov) vypadli a boli nahradené alebo skomolené v prepisoch, čo sa uskutočnili o stáročia neskoršie, za iných, dobou poznačených pomerov, a pod vplyvom iných dialektov a pozmenených názvov miest a geografických oblastí, existujúcich v 11. až 16. storočí i neskoršie, kedy prepisy väčšinou vznikli. Preto čím ďalej sledujeme neskoršie transkripcie dejov z 9. storočia zo starších prameňov, tým častejšie sa stretávame s Čechmi vymysleným názvom „Morava“, zaužitým na označenie Slovenska, Zadunajska a moravského Slovenska, teda historických oblastí, obývaných slovenským etnikom, patriacim do rámca Slovenskej veľríše, ktorá je v najstarších prameňoch označená ako Slovenská Zem.[8]

*

Kráľovstvo Slovanov ( Il regno degli Slavi )9:

Táto kniha bola pôvodne vydaná v talianskom jazyku v roku 1601. V roku 1722 bola preložená do ruského jazyka a vydaná v Rusku za panovania Petra I. na jeho príkaz, lebo na neho hlboko zapôsobila . Od tých čias ju nikto nanovo nevydal . Akoby zázrakom v Rusku prežila do dnešných dní. Hoci sa dnes považuje za výnimočnú senzáciu, v tie časy takou ani zďaleka nebola, nakoľko očividne existovalo množstvo starších historických zdrojov, z ktorých autor, Mauro Orbini – archimandit ( hlavný opát ) kláštora v Raguze na Sicílii, čerpal.

Už v tie časy bola kniha v rozpore s oficiálnym postojom katolíckej cirkvi, hoci ju napísal človek, ktorý zaujímal vysoké cirkevné postavenie. Teraz už vieme, že podobné knihy sa v západnej Európe úmyselne ničili, rovnako ako aj v cárskom Rusku za panovania Romanovcov. Zoznam zakázaných kníh začala zostavovať katolícka cirkev vo Vatikáne r. 1559. Knihy, ktoré sa dostali do tohto zoznamu boli po celej Európe v polovici 16. storočia zničené. V Rusku sa mnohé knihy ničili v 17. storočí.

Orbini svedčí: „Niet divu, že sláva národa Slovanského, teraz už nie taká zrejmá, bola preslávená po Vesmíre. Ak by tento národ mal aj dostatok ľudí učených a sčítaných, tak ako bol dominantný vojensky a vynikajúci zbraňami, to by žiadny iný národ vo Vesmíre nebol podobný národu Slovanov. A to iné národy, ktoré nedosiahli jeho úroveň, teraz samých seba oslavujú, no skrz nič iné len preto, že predtým mali v národe vzdelaných ľudí.“

Čas vzniku Orbiniho knihy je druhá polovica 16. storočia a publikovaná bola r. 1601. Je to epocha dobre známeho Tridenského Koncilu v Taliansku, keď katolícka cirkev vytvorila a kanonizovala svoju chronológiu a koncepciu svetovej histórie. Orbinimu bolo jasné, že postoj k jeho dielu bude zamietavý, a preto priamo v knihe uvádza: „A ak niekto z iných národov bude chcieť túto pravdu z nenávisti prekrútiť, odvolávam sa na svedectvo historikov, ktorých zoznam prikladám. Títo mnohými svojimi dielami o tomto všetkom svedčia.“

A tu prichádzame k dôležitému bodu. Pri preklade knihy do ruštiny v 18. storočí prekladatelia očividne upravili zoznam. Zoznam historikov a ich diel, t.j. prvotných zdrojov historických údajov, ktoré Orbini priložil v abecednom poradí, v ruskom preklade z nejakého dôvodu končí na písmene M, a to v strede strany, dokonca za čiarkou. Zvyšok zoznamu nenávratne zmizol. Za čiarkou, akoby sa nič nestalo, Orbiniho text plynule pokračuje.

Zoznam je však zaujímavý aj niečím iným. Všetky mená, z ktorých pozostáva, sú dnes neznáme. Hneď na prvej strane zoznamu historických zdrojov (str. 6 textu knihy) je uvedený Augustín Moravský – očividne náš rodák. Kam zmizli všetky tieto knihy uvedené v zozname za písmenom M ? Orbini ich ešte koncom 16. storočia použil, pretože boli k dispozícii vo „veľkej knižnici najsvetlejšieho kniežaťa Dubrinu Pezarského“, ktorá sa nachádzala v „samom centre Talianska“. Žeby všetky zhoreli počas požiaru? Orbini spomína mená aj dvoch zjavne ruských historikov: Jeremeja Rusina a Ivana Veľkého Gótskeho. Dnes už o ani jednom z nich nič nevieme! Čo je zaujímavé, Orbini sa neodvoláva na žiadneho z dnes uznávaných historikov, akým je napríklad letopisec Nestor a jeho „Povesť Vremennych let“. V texte knihy sa Nestor a jeho dielo nespomína ani raz.

Poznámka DB :

V roku 2016 vydavateľ Nitrava s.r.o., Nitra, vedúci vydania Miloš Zverina, vydal knihu s názvom Kráľovstvo Slovanov, Mauro Orbini. Ide o časť originálneho diela, ktorá má súvislosti so slovenskou históriou. V tiráži sa píše, že je spracovaná z ruských, čiernohorských a talianskych zdrojov. Z nich bol zostavený aj zoznam autorov a ich diel, z ktorých Mauro Orbíni čerpal. Po zrátaní vyšlo číslo 304. Z tohto čísla je mi známych menej ako 30 autorov a diel.

*

Pravnuk Boleslava Smelého mal príležitosť zjednotiť Slovanov, ak by podporoval cyrilo-metodizmus. Napriek tomu, že naši predkovia nevyužili túto príležitosť, slovanský náboženský obrad zachránil pred národnou smrťou nielen poľský národ. Ak by bol skôr prišiel latinský náboženský obrad zo Západu, tak je možné, že Poľanov by stihol rovnaký osud, ako stihol niekdajšie plemená Lužicov alebo Polabanov, a zostali by po nich len stopy existencie ! Slovanský náboženský obrad zachránil od národného zániku aj Slovákov, Čechov, Moravanov, Srbov, Chorvatov, Bulharov, Rusínov i Rusov. Výrazne charakteristickou črtou pre slovanský náboženský obrad bol kult Matky Božej, ktorý sa zdá byť významným premostením slovanského čiže cyrilo-metodského a latinského náboženského obradu.[10]

*

Nemci o ničom inom nezvestujú, ako o vojnách a miereniu sa, i to pobočne, mimochodom. A kto píše, to nie sú žiadni Tacitovia, ale sú temné mníšske hlavy. Nemáme teda žiadnych určitých, jasných zpráv o državnom[11] spôsobe, občianskych poriadkoch, správnych, súdnych, rodinných, náboženských záležitostiach našich predkov... Maďari a Nemci vytiahli na svetlo zapomenuté[12] kroniky a legendy, prehliadli listárne[13], uverejnili z nich čo chceli, presliedili zahraničné pramene, a vzbudovali[14] na tom všetkom platný teraz dejepis Uhorska, ustálili istý, už všeobecne prijatý, pre nás neprajný, k oslave Maďarov a k nášmu zhanobeniu smerujúci, ale vládou násilne udržovaný a podporovaný, názor k našej minulosti.[15]

*

Sloveni / Slováci neboli nikdy prisťahovalcami v zemi, ktorú dnes obývajú a nikdy nepoznali inú domovinu než tú, rozloženú medzi Tatrami a Dunajom s jeho prítokmi Savou, Tisou a ich povodiami. V tejto úrodnej, teplým letom, ale aj tuhou zimou obdarenej zemi, posiatej vysokými horami a hlbokými dolinami, ako aj nedovidnými a plodnými rovinami, Sloveni žili odjakživa.

V priebehu histórie Sloveni prišli pod silný vplyv Dravidov ( okolo 3500 – 3200 rokov pred Kristom ) a neskoršie aj pod vplyv sanskritským jazykom hovoriacich Árijcov ( okolo rokov 1200 pred Kristom až 500 po Kristovi ), ktorí v podobe Keltov a iných národov prenikli do slovenskej ( vtedy zvanej skýtskej a sarmatskej ) spoločnosti v Karpatoch a v Panónii.

Sloveni v dobe bronzovej používali značné množstvo dravidských slov, hlavne v oblasti náboženstva, a mnohé z nich boli aplikované aj na prírodne objekty ( rieky, hory, ap. ), na osobnosti ( kráľ, kňaz, žrec, ap. ), ale aj na iné objekty a predmety. Paralelne s dravidskými výrazmi mala slovenčina bronzovej doby aj svoje vlastné výrazy. Tie prežili v rozpoznateľnej podobe do dnes, kdežto význam mnohých dravidských termínov upadol do zabudnutia, aj keď do dnes existujú v názvoch hôr, riek a iných prírodných útvarov.[16]

*

Tvořiloť území Slovanů baltických spolu se zeměmi českými a krajinami na jih až k Dunaji sahajícími ( tu treba vidieť aj územie dnešného Slovenska, DB) klasickou Germanii, ohraničovanou přibližně Rýnem, Dunajem, Vislou a mořem Baltickým i Severním. Obyvatelé této rozsáhke krajiny, na přečetné větve rozdělení, nazývají se u římskych a řeckých dějepisců krátce Germáni.

Historická škola německá neb antiautochtonická učí, že Germán jest totéž co Němec. Na základě toho vykládají se všechna jména germánská z němčiny. Poněvadž na místě Germánů – Němců objevují se na počátku středověku v Germánii Slované, snaží se zmizení Germánů vysvětliti vystěhováním ( také vymřením, vyhubením, zaniknutím v jiných kmenech ) Němců a přistěhováním Slovanů. Škole této stalo se její učení jakýmsi nedotknutelným článkem historické vědy německé, jakousi posvátnou vědeckou „národní državou“.

Škola slovanská neb autochtonická[17] vyčítá škole německé, že už samotné východisko (Germán = Němec) jest chybné, poněvadž rovnice není z pramenů dokazatelna. Proto také nic nedokazují německé (často úžasné, ba směšné) výklady mnohých germánskych jmen z němčiny. Líčené zmizení Němců z Germanie a nastěhování Slovanů odporuje pramenům. Zejména nemluví žádny pramen o Slovanech jako pozdních příchozích, nýbrž naopak jako o národu prastarém, „nesčíslném“, „na nesmírnych prostorách usazeném“, jehoš příslušníci „se nerodí“, ale jako by jich nasel. Škola slovanská vytýká dále svým odpůrcům i opravování pramenů. Právem se táže, jak jest možno, aby byly provedeny tak ohromné přesuny lidstva, jako bylo stěhování Slovanů, bez vědomí současníků a k tomu ještě v krajinách, ve kterých i sta let potom ( v pozdním středověku ) sama příroda kladla veliké překážky ( jako jsou bažiny, lesy, vodnaté řeky, hory ).

Tyto a ovšem i mnohé jiné důvody vedou školu slovanskou k tomu, že považuje Slovany za praobyvatele Germanie, ukryté ovšem pode jmény, která vyhlašují se za jména národů německých.[18]

*

Za „Germánov“ sú považovaní aj Vandali. Hľa, čo o nich hovorí starý konikár[19] :

Tam se přijde do velmi rozsáhlé krajiny slovanské, jejíž obyvatelé za starodávna Vandalové, dnes však Vinitové ( Winithi ) aneb Vinulové ( Winuli ) se nazývají.

*

Slovania sú pôvodní obyvatelia Európy, napriek tomu, že ich súdobí historici pod rôznymi menami objavujú až v šiestom, či siedmom storočí po Kristovi. V gréckych prameňoch ako Sklavoi, v latinských ako Sclavi, Slavi, a v nemeckých ako Wenden či Slawen. Archeologické nálezy jednoznačne dokazujú, že Slovania obývali napríklad veľkú časť Nemecka už pred naším letopočtom, preto vykonštruovaná teória o osídlení strednej a južnej Európy Slovanmi niekedy v 6. storočí je nielenže prežitkom, ale priam nelogickou zlátaninou. O tom, že Slovania pôsobili ako domáce obyvateľstvo Európy nielen na územiach súčasných, ale i v krajinách, ktoré sa dnes považujú za germánske či románske, svedčí celý rad priamych i nepriamych dôkazov z oblasti archeológie, písomných historických prameňov, ale i lingvistiky. Ak sa zbavíme predsudkov o sťahovaní Slovanov a začneme sa na známe pramene pozerať iným pohľadom, dokážeme objaviť stopy našich predkov pod nálepkou Germánov či Keltov a obraz histórie pred 6. storočím dostane diametrálne odlišné kontúry.[20]

*

Velikánsky národ tento, ačkoľvek od nepamäti v Europe bidlí, preca pod menom Slovanov len v V.storočí po Kr. na dejišti sa zjavuje. Príčina toho je, že starobilé národy obyčajne teprv vtedy v dejepise sa zjavili, keď sa počínaly bezprostredne dotýkať Grékov[21]a Rimanov, najstarších to pestovateľov dejepisu. Zvláštne, jestli so zbraňou v rukách preskakovali hranice sveta tehdy známeho, hľadajúc nové územie a korisť, aby bolo podmaneno od vládychtivých Grékov a Rimanov. Meč povždy musel teprv otvárať oči histórii a nové národy ich krvou zapisovať do kníh dejepisných.

Z toho sa dá snadne rozumieť, prečo Slovania len tak pozde v dejepise vystupujú. Pôvodné totižto ich sídla boly Grékom a Rimanom ďaleké a neposkytovaly, čoby zvedavosť jejich

mocne bolo lákalo. Slovania neboli výbojní a kočovní, lež k orbe a pokoju navyklí, nespôsobili vtedy vo svete žiadneho hluku, ktorý by bol pozornosť dejepiscov na seba obrátil. Ale netreba i to z očí pustiť, že Slovania už starým dejepiscom známi a v dejepise naznačení byť mohli pod inými menami...Slovania sú prastarý a domáci národ v Europe. Isto je, že pred VI.storočím tiež v týchže sídlach prebývali, podmaňovaním cudzích národov sa nerozmnožovali...

Pripúšťame-li dľa svedoctva Jornandovho[22] a iných pôvodnosť, velikosť a ľudnatosť Slovanov teprv v VI.storočí, nemôžeme ináč rozumovať, než že Slovania a) v VI.storočí z ničoho povstali, lebo b) zo vnútornej Asie nenazdajne a nevedomky do Europy sa vlúdili, c) alebo že v Európe od dávna či Grékom a Rimanom docela neznámi boli, alebo inými staršími a potom zašlými menami zahalení v Europe bývali. Prvú mienku zdravý rozum nepripúšťa. Lebo miliony ľudí v okamžení nepovstávajú, jako huby po daždi. Druhá mienka tiež neobstojí. Lebo grécki, rímski a góthski dejepisci a iní ani len tú najmenšiu zmienku nečinia o tom, odkiaľ ten velikánsky národ prišiel, kde boly jeho starodávne sídla, z ktorého rodu a plemena pochodil. Oni hovoria o Slovanoch čoby národe voskrz známom a v Europe obydlenom.

Okrem toho, pristehovanie národov veľkých sa nedeje ukradomky a pokojne, lež mohutne zatriasa krajinami a vytíska cudzie národy zo sídel svojich. Dejepisci teda, ktorí vedeli naznačiť stehovanie a výboj Keltov, Markomanov, Hunov, Avarov a iných, čibi neboli to naznačili i o Slovanoch, keby boli títo podobne sa pristehovali a iných výbojne zo sídel svojich vytisli ?[23]

*

Pangermánska teória o pôvode Slovanov, ktorá bola sformovaná v 18–19. storočí v období rastúceho germánskeho nacionalizmu v podstate tvrdí, že pôvodnými, alebo aspoň z terajších národov najstaršími obyvateľmi veľkej časti Európy boli Germáni. Germánska pravlasť podľa tejto „teórie“ siahala od Atlantického oceánu až po Ural. Suevi, Buri, Vandali, Suobeni (Sloveni) a iní, spomínaní v prácach antických autorov, sú považovaní za Germánov, alebo Fínov, Jazygovia sú vraj Sarmati, atď. Ak sa domnievame, že za kategorizáciou týchto starovekých národov či kmeňov stoja akési odborné poznatky a vedecký výskum, sme na veľkom omyle. Sú to názory jednotlivých autorov, ktoré sú produktom ich etnickej a politickej orientácie a doby v ktorej žili, resp. žijú. Nevieme totiž akým jazykom tieto jednotlivé kmene hovorili a dokonca ani nevieme, či ide o ich originálne mená, či sú zachytené správne,  alebo ide o preklady ich mien,  či sa tak nazývali oni samotní, alebo ich tak nazývali len ich susedia. Nuž, ak niekto považuje Slovenov za fínsky alebo germánsky kmeň asi ani netreba k tomu nič dodávať. Pokiaľ to, samozrejme, neznamená, že slovom „germánske“ sa v tom čase označovalo jedno z území Slovanov, ktoré až neskôr v stredoveku z veľkej časti obsadili Nemci a s krajinou si osvojili aj jej meno. To sa stávalo v minulosti často. Avšak v tomto prípade sa to stalo až veľmi neskoro, celkom nedávno. Pokiaľ ide o Jazygov žijúcich v Sarmatii, nič bližšie k slovu „slovo“ ako slovo „jazyk“ asi nenájdeme, ani iný vhodnejší výraz pre spoločnosť ľudí hovoriacich spoločným jazykom. Sarmatia bola druhým veľkým územím, ktoré bolo obývané v prevažnej miere Slovanmi a menšou skupinou Sarmatov. Vo  4. storočí  Sarmatov domáce obyvateľstvo z krajiny vyhnalo. Títo Sarmati v počte asi 300.000 osôb prešli na územie Rímskej ríše a usadili sa tam v oblasti dnešného Chorvátska. Bolo však medzi nimi aj veľa Slovenov a tak sa z potomkov Sarmatov stali Slovania. V tom čase tým domácim obyvateľstvom, ktoré ich vyhnalo za Dunaj, nemohol byť preto nikto iný ako Slovania. Žiadne veľké sťahovanie Slovanov do Európy sa nekonalo, lebo Slovania boli v Európe dávnym starovekým národom.[24]

*

Často sa stretávam s oponentúrou v zmysle, že mnou prezentovaná etymológia nemôže byť správna, lebo odvodzujem pôvod slov do pradávnej minulosti a každý predsa vie, že slovenčina vznikla pred 150 rokmi. To som počul od ľudí s vysokoškolským vzdelaním. Také je naše povedomie o našej minulosti. Zrejme preto ani v minulosti nebol „štátny“ a „cudzonárodný“ záujem venovať sa seriózne etymológii slovenčiny. Veď nakoniec významná práca Jána Stanislava bola zošrotovaná. Iní autori dopadli aj horšie. Veľká väčšina ľudí je tým dodnes poznačená.[25]

*

„Knieža“ sa vo všetkých európskych jazykoch prekladá ako „kráľ“. Germánske kniežatstvá zásadne nazývame kráľovstvami. Preto aj Pribina, Mojmír, Rastislav a Svätopluk boli kráľmi. Oddôvodnenie, že kráľom bol len ten, komu dal na hlavu pápež ( arcibiskup, patriarcha ) korunu, neobstojí. Bolo nespočetne veľa kráľov, ktorí ani netušili, že existuje pápež, či arcibiskup alebo patriarcha. „Vedecky“ či inak popierať zmienky o tom, že Slováci mali v minulosti skutočných panovníkov, kráľov rovnako, ako ich mali iné európske národy, vyrábať zo Slovákov nikdy neexistujúcich Slovienov, krvopotné hľadanie cudzích koreňov slovenského jazyka a kultúry a ľahkomyselné vzdávanie sa vlastných dejín, to všetko má od dávna v pozadí úmysel poprieť historické práva Slovákov na samostatnosť národnú, kultúrnu aj politickú. V slovenskom prostredí ide o malosť ducha a zneužívanie nevedomosti, čo z hľadiska dlhodobej perspektívy oslabuje národné povedomie a tým aj samotný štát.[26]

*

Keby takú listinu, akou je Industriae Tuae pápeža Jána VIII., mali naši susedia či už severní, západní alebo južní, bola by vycapená v každej dedine, nieto ešte v srdci štátu! Potrebujeme stély s týmto textom, aby ho naši žiaci dokázali recitovať ! Potrebujeme na našich námestiach bronzových Svätoplukov, ale aj „svätoplukovcov” – teda aj ostatné osobnosti našich slovenských dejín - Pribinu, Rastislava, Cyrila a Metoda, Gorazda. Potrebujeme aj sochy veľmožov a mužov ducha, ktorí boli od nás, ktorí s nami cítili, ktorí našich predkov podporovali. Takým bol palatín Juraj Turzo, Ján Baltazár Magin, Matej Bel, plejáda bernolákovských spisovateľov na čele s Jurajom Fándlym, Fraňo Sasinek, ale aj hudobný skladateľ Franz List. Samozrejme štúrovci, Vajanský, Hlinka, Štefánik, teda vlastne symboly, ktoré sprevádzali slovenskú menu[27] do roku 2008. Ak tak nebudeme robiť, zaplnia naše námestia Náckovia (podľa sochy historickej postavy, ktorej dali obyvatelia dávnej Bratislavy pseudonym Schöne Nazi, DB) a Čumilovia (socha v starom meste, ktorá vytŕča z otvoru mestskej kanalizácie, DB), paparazziovia či bojovníci iných národov (bulharskí partizáni, napoleonovskí vojaci).[28]

*

Každý národ sa usiluje nájsť najhlbšie historické korene svojej identity. Pritom je každému čo i len poskromne vzdelanému čitateľovi jasné, že pred tisíc a viac rokmi stopy po dávnych predkoch dnešného národa ani v materiálnej kultúre, ani v jazykových formách a ich obsahoch nemajú nijakú podobu so súčasnosťou. Odborne pripraveným a národne uvedomeným vedeckým pracovníkom však nič neprekáža, aby aj takéto matné stopy svojich národných dejín hľadali, a keď ich nájdu, aby ich zaregistrovali do historického pokladu svojho národa.

Robia tak historici českí, bulharskí, maďarskí, nemeckí, atď. Ako príklad môžu slúžiť okázalé oslavy vraj tisícročnej štátnosti Rakúska. Jediným dokladom, ktorý „dokazuje“ vraj tisícročnú rakúsku štátnosť, je listina cisára Ottu III. z roku 996, v ktorej sa nachádza výraz „OSTARRICHI“[29], použitý na označenie nepatrného územného celku vo vtedajšom Bavorskom vojvodstve ( dnešný obvod alebo okres ). Súčasťou dnešného Rakúska je len malá časť z tohto územia. Ale podobnosť dávneho slovného výrazu s oveľa neskorším názvom Österreich rakúskym historikom stačí, aby počiatky Rakúska vročili až do konca 10. storočia.

Ak porovnáme podobnú listinu kráľa Ľudovíta Nemca z 20. februára 860 vo veci slovenského kniežaťa Pribinu, pri ktorého mene sa nachádza výraz „SLOUGENZIN MARCHAM“, teda pohraničie Slovenčiny, čiže krajiny Slovenov – Slovákov, slovenskí historici pod vplyvom hungaristických a čechoslovakistických výkladov dejín túto skutočnosť doposiaľ zamlčovali a zamlčujú. Každý iný národ by si takýto dokument vykladal podľa svojho a považoval by ho za svoj historický rodný list.

Nezáviďme našim susedom, ktorí sa pechoria svojimi tisícročnými kráľovstvami. Na druhej strane, neignorujme dôkazy, ktoré existujú a potvrdzujú, že naša, aj keď viacnásobne narušená a potlačovaná štátnosť, má najmenej 1400 rokov.[30]

Je nielen zaujímavé, ale priam zaráža fakt, že doboví kronikári, aj keď neboli priamymi svedkami udalostí, dokázali vyhotoviť toľké množstvá historických zápisov, že sú všetky európske národy schopné v nich objaviť svoju dávnu minulosť a na nej postaviť národnú históriu – s výnimkou Slovákov, potomkov Slovenov. Je to náhoda ?

Ak je málo historických záznamov, je prepychom nechávať nepovšimnuté tzv. neslovansko - neslovenské názvy a mená, ktoré vo svojich spisoch a mapách uvádzajú doboví kronikári a historici. Príklady ich dešifrácie sa dajú nájsť[31] a ponúkajú Slovákom veľmi zaujímavé proslovenské interpretácie dávnych historických názvov, ktoré sú do súčasnosti prisudzované cudzím národom.

Slovenské kmene : boli či neboli ?

Ktovie prečo sa považuje za samozrejmý fakt napríklad tvrdenie, že Sloveni, predkovia Slovákov, ako jediný národ medzi európskymi slovanskými i neslovanskými národmi, nemali už v 7.storočí kmeňové zriadenie ? Napriek tomu, že obývali rozsiahle územie od dnešného Slovenska cez Moravu, Maďarsko, Rumunsko, Rakúsko až po Slovinsko. Prečo práve len Sloveni, a nikto iný, by mali mať vo včasnom stredoveku viaceré spoločenské zriadenia,v ktorých – vraj – už neexistovali kmeňové názvy, keď v celej vtedajšej Európe i Ázii aj v nadkmeňových zriadeniach – kniežatstvách, kráľovstvách či ríšach – kmeňové názvy boli zachované?

Stačí ako príklad uviesť „franského“ kupca Sama, ktorý pochádzal, vraj, z kraja, t.j. z kmeňa Senondago, ktorý žil na území dnešného Francúzska, ktorého si Sloveni vyvolili za kráľa a vládol im v rokoch 626 - 661. Prečo až z takej diaľky ? Máme na Slovensku mesto Senica. Či tento názov musí pochádzať od slova „seno“ ? Prečo nemôže byť Senica potomkom Senondaga ?

Samo mal, vraj, dvanásť žien. Ich mená ani mená ich detí nespomína žiaden písomný historický dokument. Akoby v jeho prípade neplatilo dynastické pravidlo, ktoré bolo uplatňované na celom svete : moc a vládu je lepšie zakladať sobášmi, ako vojnou.

Naopak, bez vysvetlenia dôvodov, pre ktoré mal dvanásť žien, kráľ Samo sa javí ako sexuálny maniak, ktorý potreboval veľa žien len na uspokojovanie sexuálnych vášní. Pravdaže, je to hlúposť. Naisto možno tvrdiť, na základe porovnania so stáročia existujúcou praxou vo všetkých mocnárstvach sveta, že Samo si za ženy bral dcéry kmeňových vládcov. Kde boli kmeňoví vládcovia, tam museli byť kmene s konkrétnymi menami. Samo si cez dcéry kmeňových vládcov zabezpečoval ich spojenectvo potrebné nielen na ochranu a udržanie vojnami vytvorenej ríše, ale aj na vybudovanie, a aj na udržanie vrcholnej mocenskej pozície pre seba i svojich potomkov.

Prečo nezostala žiadna zmienka v písomných prameňoch o Samových nástupcoch ? Prečo zanikla jeho ríša, ktorú budoval 35 rokov, hneď po Samovej smrti ? Nepochybne preto, že sa jeho potomkovia vrátili so svojimi matkami do rodných kmeňov. Po Samovi zostalo dvadsaťdva[32] mužských potomkov ! Všetci boli dementní alebo inak postihnutí, že ani jeden nezaujal v histórii také miesto, ktoré by bolo hodné veľkého otca, aby o ňom hovorili písomné pramene, ako o synovi a pokračovateľovi kráľa Sama ? Tomu sa má veriť ? A kam sa podelo Samovych 13 dcér ? Ani jedna z nich nemala takú úroveň, aby sa o ňu uchádzal nejaký vládca iného kráľovstva či kniežatstva, ktorý bol spojencom kráľa Sama ? A prečo mal Samo práve dvanásť manželiek? Je číslo dvanásť len náhoda ? Nebolo dvanásť slovenských kmeňov alebo kmeňových zoskupení, ktoré sobášmi zjednotil, a ktoré sa z citu kmeňovej spolupatričnosti po smrti Sama rozišli každý svojou cestou ?

Sloveni však vytvorili aj neskôr veľké kmeňové zoskupenie, tzv. Veľkomoravskú ríšu. Ale preto, že jej žiadne slovenské kmeňové názvy písomné pramene nespomínajú, v historiografii sa ustálil názor, že išlo o nadkmeňové zriadenie. Myslím si, že ide o mätúci terminus technikus, ten správny by mal byť : tzv. Veľkomoravská ríša bola kmeňovým zoskupením s nadkmeňovým vedením. Ak mená dávnych slovenských kmeňov nie sú známe z historických listín, je najvyšší čas, aby boli objavené a osvetlené pomocou etymológie a iných jazykovedných disciplín, ktoré dokážu dešifrovať prastaré zemepisné, prírodné a iné názvy, osobné a rodové mená zachované z pradávnej slovenskej minulosti.

Stačí sa začítať do názvov obcí a prírodných útvarov dnešného Slovenska, Moravy, Maďarska, Rumunska i Rakúska a s údivom človek zistí, koľko názvov je totožných so súčasnými slovenskými miestopisnými, regionálnymi, lokálnymi, chotárnymi, rodovými a osobnými menami, ktorých pôvod v nejednom prípade poukazuje na existenciu už v období tzv. Veľkomoravskej ríše, ba aj skôr. A kde boli tieto mená, boli aj veľmožské majetky, a aj kmene, do ktorých sa rody a veľmoži ( od veľkí muži, teda muži s veľkým, vysokým, významným spoločenským vplyvom a postavením ) spájali, a tie mali isteže aj vlastné mená.

Nepochybne v mnohých z uvedených názvov je možné na území Slovenska a v osobných slovenských menách objaviť pomocou etymológie a jazykovedy ako mená starých slovenských kmeňov, je však potrebné nezavrhovať možnosť objavu skôr, ako bude dokázaný opak. Že to možné je, za príklad môžu slúžiť mená kmeňov tzv. starých Maďarov a iných etník, ktoré s nimi prišli do strednej Európy a boli na príkaz panovníka usadené na území Slovenska, a ktoré sa nachádzajú v názvoch mnohých slovenských obcí, v regionálnych krajinných názvoch aj v osobných menách od juhovýchodu po západ Slovenska, ba až po českú Moravu.

Je zaujímavé, že sa početné názvy všetkých tzv. staromaďarských kmeňov, ktoré súčasná historiografia spája s tzv. starými Maďarmi, nachádzajú na Slovensku, ale v Maďarsku nie ! Do očí bijúca je slovenskosť mien v prípade vodcov tzv. starých Maďarov v bitke pri Bratislave v roku 907 : Družak a Bogata.[33] No aj mená iných vodcov, ktoré zachovali historické pramene, znejú slovensky, a nie maďarsky.

Ako ďalšie príklady môžu slúžiť názvy slovenských miest, v ktorých sa nachádza hlásková skupina treb-, ktorá je pozostatkom staroslovenského slova „träbiti“ vo význame „obetovať“. Všade na území takýchto dnešných miest museli v dávnej minulosti sídliť slovenské kmeňové spoločenstvá, lebo platilo : jeden kmeň, jedno obetisko v posvätnom háji alebo lese. Tam svojim bohom členovia kmeňa prinášali obete. Preto všade tam museli existovať kmene s konkrétnymi menami, ktoré si buď sami dali, alebo ich nimi pomenovali susedné kmene alebo cestovatelia, špióni, obchodníci, kristianizátori, kláštorní zapisovatelia, a v neposlednom rade vojvodcovia cudzích vojsk, ktorí viedli proti nim vojenské alebo lúpežné výpravy.

A keďže kmeňové mená boli veľmi často odvodené od názvov vodných tokov a iných prírodných útvarov ( hory, lesy, bralá, lúky, jazerá,brehy, piesčisté či močaristé miesta, atď.), ktorými je územie Slovenska nahusto posiate, nie je možné, ba je vylúčené, aby sa v ich názvoch nedali odhaliť aj názvy slovenských kmeňov. Za príklad môžu slúžiť mnohé dnešné slovenské priezviská, napr. Gron, Graňák, Vagač, Važan, Vagran, Vagric/Vargic, atď.

Ďalším príkladom sú nárečia. Na Slovensku ich máme niekoľko desiatok. Odkiaľ sa vzali? Nie sú azda živým pozostatkom kmeňových jazykov ? Či mnohé slovanské kmene, ktoré historické pramene nazývajú konkrétnym menom, nemajú toto meno odvodené od jazykovej zvláštnosti alebo inej kmeňovej odlišnosti ? Napr. podľa prírodných útvarov na ich životnom území, od remeselníckej činnosti, ktorou sa stali známymi nielen u susedných kmeňov, ale aj v ďalekej cudzine, podľa spôsobu bývania, podľa obliekania, maľovania sa, zvykových a náboženských rituálov, atď. Prečo by takýto pôvod nemohli mať aj slovenské kmene ?

Pre príslušníkov nárečových oblastí je charakteristický cit prináležnosti k nárečovému spoločenstvu. A práve cit prináležnosti, vďaka ktorému slovenské nárečia prežili v živej podobe do súčasnoti, bol charakteristický aj pre kmeňové spoločenstvá. Ak bol nejaký zajatec z iného kmeňa, aj neslovenského, prepustený na slobodu, častokrát zostal a stal sa členom slovenského kmeňa, napriek svojmu cudziemu kmeňovému pôvodu, lebo cítil slovenskú kmeňovú prináležnosť.

Príkladom sú názvy cudzích kmeňov v dnešných priezviskách Slovákov, napr. Maďar, Maďarič, Chorvát, Charvát, Polák, Polakovič, Rusnák, Kovár, atď., atď. Tento jav odráža skutočnosť, že príslušníci iných kmeňov boli usadení vo vnútri pôvodného slovenského obyvateľstva, alebo ako zajatci či otroci po prepustení na slobodu zostali u svojich niekdajších slovenských väzniteľov, u ktorých sa potom sobášili, prevzali ich spôsob života, boja, zvyky a náboženstvo. Napriek tomu ale boli v kmeni, ktorý ich prijal za svojich členov, nazývaní nie osobným menom, ktoré nosili v rodnom kmeni, ale menom rodného kmeňa, z ktorého pochádzali.

Table of Contents

Titulná strana

Predslov

I. Časť: Slovenská história a historiografia

Slovenská historiografia, aká si ?

O dávnej slovenskej histórii

Slovenské kmene : boli či neboli ?

II. Časť: Slovenská etymológia

III. Časť: Gordický uzol a Alexander Macedónsky

IV. Časť: Hľadanie pôvodu Uhrov

Grécki autori

Byzantskí autori

V. Časť: Najprv boli Turkiti (Turkoi, Turci)

VI. Časť: Tzv. starí Maďari v dielach perzkých autorov

VII. Časť: Od Uralu k Dunaju

VIII. Časť: Hľadanie pôvodu Ungrov

IX. Časť: Dávna slovenská história

X. Časť: Tzv. Veľkomoravská ríša

XI. Časť: Ungri a podobnosť názvov

XII. Časť: Ungri v latinských písomných prameňoch od roku 900