Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Martina Fasnerová, Ph.D.

PRVOPOČÁTEČNÍ ČTENÍ A PSANÍ

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 6801. publikaci

Recenzenti:

doc. PaedDr. Simoneta Babiaková, Ph.D.

PhDr. Jitka Petrová, Ph.D.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Vojtěch Kočí

Formát ePub Štěpán Böhm

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Počet stran 288

Vydání 1., 2018

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

Cover Illustration © Depositphotos / amelaxa

ISBN 978-80-271-0977-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-0976-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-0289-1 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Fasnerová, Martina

Prvopočáteční čtení a psaní / Martina Fasnerová. -- Vydání 1. -- Praha : Grada, 2018. -- (Pedagogika)

České a anglické resumé

ISBN 978-80-271-0289-1 (brožováno)

373.2 * 373.3 * 811.162.3 * 37.016:028-028.31 * 37.016:003-028.31 * 003.03/.09 * 37.091.3 * 028.1 * 003 * 37.012 * (437.3) * (048.8)

- předškolní výchova

- základní vzdělávání

- čeština

- čtení

- psaní

- vyučovací metody

- čtenářská gramotnost

- písmo -- Česko -- 21. století

- pedagogický výzkum -- Česko -- 2016

- monografie

373.2/.3 - Předškolní a primární výchova a vzdělávání [22]

O autorce

Doc. PhDr. Martina Fasnerová, Ph.D., přednáší od roku 2007 Didaktiku elementárního čtení a psaní na Pedagogické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci. Do jejího portfolia patří také práce se studenty v oblasti pedagogických praxí u oboru učitelství pro 1. stupeň ZŠ a věnuje se i výchově a vzdělávání mimořádně nadaných dětí v primární škole. Na základní škole učila od roku 1990 do roku 2007, a to jak na prvním, tak na druhém stupni. Má vystudované obory učitelství pro 1. stupeň ZŠ s rozšířenou hudební výchovou a český jazyk a literaturu pro 2. stupeň ZŠ. Byla učitelkou-elementaristkou a ve svých publikacích vychází zejména ze své pedagogické praxe na základní škole. V roce 2010 složila rigorózní zkoušku, získala titul PhDr. a ve stejném roce obhájila i disertační práci a stala se doktorem filozofie v oboru pedagogika (Ph.D.).

V roce 2015 byla habilitována v oboru pedagogika na PdF UP v Olomouci.

Úvod

Předkládaná monografie Prvopočáteční čtení a psaní má své nezastupitelné místo v oborových didaktikách, kam patří. Zejména v aktuálním pojetí výuky elementárního čtení a psaní, v návaznosti na stávající kurikulum se jak studenti pedagogických fakult, tak i samotní učitelé-elementaristé stále častěji obrací na odborníky s otázkou, jak nejlépe a nejefektivněji naučit žáky v prvních třídách číst a psát. Elementární čtení a psaní má v současné době významný přesah také do jiných disciplín, ale zejména se orientuje na splnění podmínek v souvislosti s rozvojem gramotnosti. Lze tedy konstatovat, že základním pojetím filozofie čtení a psaní v primárním vzdělávání je především položit základy čtenářské a písařské gramotnosti jako základní součásti všech ostatních gramotností.

Cílem předkládané monografie je nastínit problematiku didaktiky čtení a psaní v dnešní složité a na možnosti velmi bohaté době, jakým způsobem elementární čtení a psaní začínající čtenáře i písaře naučit. Jen pro psaní existují minimálně dvě písemné předlohy. Jedna upřednostňuje vázané písmo, druhá písmo nevázané. Záleží na učiteli, respektive řediteli školy, na zaměření školního vzdělávacího programu a zároveň na požadavku rodičů, kterou písemnou předlohu pro své začínající písaře upřednostní. V předkládané publikaci se danou problematikou poměrně podrobně zabýváme. Je však na učiteli-elementaristovi a jeho přesvědčení, aby vybral takovou předlohu pro nácvik psaní, která bude z jeho pohledu pro žáky ta nejlepší. Ovládání písemné komunikace je jednou z podmínek písařské gramotnosti, bez které se v současném civilizovaném a globálním pojetí výuky zcela určitě neobejdeme.

Písařská gramotnost je součástí čtenářské gramotnosti, i když musíme podotknout, že s tímto pojmem kurikulární dokument (RVP ZV) pracuje velmi marginálně. Přesto jsou čeští žáci testováni v mezinárodních výzkumných projektech PISA a PIRLS a jejich výsledky jsou srovnávány s výsledky žáků z jiných zemí, a to zejména ve čtenářské gramotnosti. Původní výsledky srovnávacích testů v počátcích testování byly pro české žáky poměrně neutěšené, v poslední době se však situace stále zlepšuje. Je to možná i tím, že se v České republice objevuje stále více projektů zaměřených na rozvoj čtenářské gramotnosti u žáků s povinnou školní docházkou a zároveň dochází ke zvýšené podpoře čtenářství v rámci výuky a vzdělávání na základních školách rozvíjené nejen učiteli, ale také různými veřejně prospěšnými organizacemi.

V neposlední řadě je třeba zmínit i výukové metody, které mají pro efektivní nácvik elementárního čtení a psaní nepostradatelný význam. Právě otázkou výukových metod se zabývá předkládaná publikace, a to nejen těch metod, které používáme výhradně pro nácvik čtení a psaní, popřípadě metod alternativních, ale také celou řadou metod rozvíjejících čtenářskou a písařskou gramotnost žáků v primární škole.

Tato kniha mapuje i výzkumná šetření, a to v několika fázích. Nejenže odkazuje na závěry již proběhlých výzkumných šetření, která autorka realizovala během své dlouholeté pedagogické praxe, jako jsou například rychlost písma nebo význam nové písemné předlohy Comenia Script, ale seznamuje také s výsledky posledního výzkumného šetření, jež bylo realizováno v roce 2016 a týkalo se čtenářských kompetencí dětí a žáků v primárním a preprimárním vzdělávání z pohledu pedagogů mateřských a základních škol.

Odborná publikace je určena převážně studentům pedagogických fakult, ale také všem, kteří se zajímají o nácvik elementárního čtení a psaní v současném pojetí v českém prostředí.

autorka

Vymezení pojmů

Čtenářská gramotnost – komplex vědomostí a dovedností jedince, které mu umožňují zacházet s písemnými texty běžně se vyskytujícími v životní praxi (např. železniční jízdní řád, návod k užívání léků…). Jde o dovednosti nejen čtenářské, tj. umět texty přečíst a rozumět jim, ale také dovednosti vyhledávat, zpracovávat, srovnávat informace obsažené v textu, reprodukovat obsah textu aj. (Průcha, Walterová, Mareš, 2009, s. 42).

Čtení – druh řečové činnosti spočívající ve vizuální recepci znaků (slov, vět, jazykových symbolů), jež jsou podnětem pro myšlenkovou činnost (porozumění významu znaků). Proces čtení zahrnuje několik fází, jejichž výsledkem má ideálně být porozumění čtenému textu a vnitřní zpracování příslušné informace (Průcha, Walterová, Mareš, 2009, s. 34).

Foném – nejmenší funkční jazyková jednotka, která rozlišuje význam slova; ve fonologickém systému má rozlišovací platnost (Lotko, 2000, s. 36).

Funkční gramotnost – vybavenost člověka pro realizaci různých aktivit potřebných pro život v současné civilizaci. Je to gramotnost v oblasti literární, dokumentové a numerické, například dovednost nejen číst, ale také chápat složitější texty, vyplnit formulář, rozumět grafům, tabulkám a podobně (Průcha, Walterová, Mareš, 2009, s. 67).

Grafém – základní jednotka grafické soustavy jazyka (Lotko, 2000, s. 42).

Gramotnost – dovednost jedince číst, psát a počítat; získávána obvykle v počátečních ročnících školní docházky. V tomto smyslu jde o „základní gramotnost“, která je předpokladem jak dalšího vzdělávání, tak celkového uplatnění jedince ve společnosti (Průcha, Walterová, Mareš, 2009, s. 85).

Ideografie – „ideografie je psaní pomocí ideogramů“ (Kraus, 2008, s. 335).

Ideogram – znak pro určitý pojem mající konvencí ustálenou podobu obrázku; ideogramy jsou komplexní znaky pro pojmy zahrnující slabičné a abecední znaky (Kraus, 2008, s. 335).

Koruptely – porušené místo v textu, zpravidla rukopisném (Kraus, 2008, s. 446).

Paleografie – pomocná historická věda, která se zabývá správným zařazováním místních a chronologických písemných památek a také jejich správným čtením (Kraus, 2008, s. 587).

Paměť – soubor psychických procesů, umožňující vštípení (zapamatování), uchování, vybavení vjemů, poznatků, pohybů, zkušeností (Průcha, Walterová, Mareš, 2009, s. 152).

Percepce (vnímání) – proces získávání a zpracovávání podnětů, informací, které neustále přicházejí jak z okolního, tak vnitřního světa daného člověka. Vnímání není záležitostí jen smyslů, ale také kognitivních a motivačních procesů, vlivu sociálního prostředí, výcviku (Průcha, Walterová, Mareš, 2009, s. 273). Zraková a sluchová percepce.

Piktografie – způsob psaní pomocí piktografů, tzv. obrázkové písmo (Kraus, 2008, s. 621).

Piktogram – grafický znak znázorňující sdělení obrazem, jehož podoba a čtení nejsou pevně stanoveny, neváží se na určitý jazyk (např. dopravní značka) (Kraus, 2008, s. 587). V této souvislosti se při podrobném zkoumání dané problematiky můžeme setkat i s pojmem „ideogram“.

Psaní – písemné zaznamenávání něčeho, být znalý písma, mít ve škole hodinu psaní (Slovník spisovné češtiny, 2009, s. 341).

1.Vývoj písma

O písmu se dá zcela jednoznačně konstatovat, že patří mezi nejvýznamnější lidské výtvory a vynálezy. Prostřednictvím písemných památek se dozvídáme o historii již zaniklých národů a dodnes jsme v úžasu nad tím, jaké materiály a prostředky dokázali lidé v dobách minulých použít, aby zaznamenali své myšlenky, zkušenosti a vynálezy, které již tenkrát chtěli uchovat a předat následujícím generacím. Od prvopočátku, kdy písmo vzniklo k lidské potřebě, bylo přínosné jen pro ty, kteří ho dokázali zpětně přečíst. Z těchto důvodů vznikalo písmo mnohých národů izolovaně, bez jakékoliv návaznosti a pro cizince bylo neidentifikovatelné. Již v historii se tedy setkáváme se spojením dvou pojmů – čtení a psaní. Jedná se o dvě lidské dovednosti, které nelze od sebe oddělit, neboť každá samostatně by pro lidstvo neměla žádný význam. Uvědomme si, jak dlouho trvalo rozluštění egyptských hieroglyfů, přičemž některé druhy písma nejsou rozluštěny dodnes.

Čtení a psaní řadíme mezi verbální komunikační prostředky. I zvířata dokáží mezi sebou komunikovat, čtení a psaní je však výsadou a jedinečností lidské společnosti. Prostřednictvím písma se mohou lidé dorozumívat na dálku bez ohledu na časová pásma a vlivem informačních technologií vyřeší spoustu povinností ve velmi krátkém čase. V současné době bychom se bez písma neobešli.

E. Chalupný (1921) označuje písmo jako záznam řeči, který je spjat s obrazovým záznamem. Každé písmo je spojeno s konkrétní znalostí řeči. Lze konstatovat, že ani obrázkové písmo nebo písmo primitivních a předhistorických národů nelze číst bez znalosti jazyka. Písmo je součástí kultury národa a uchovává jazyky, které již dávno vymřely nebo zanikly. V současnosti je písmo prostředkem, jenž nám umožňuje se o těchto civilizacích dozvědět více. (Fasnerová, 2014)

V této kapitole bychom chtěli ukázat, jak se písmo po tisíciletí vyvíjelo a jak ovlivňovalo i dnešní písemné předlohy, které v současné době nabízíme začínajícím písařům. Veškeré inovativní prvky, s nimiž se dnes setkáváme v oblasti písemných předloh, jsou ukotveny v historii. Nabízíme velmi stručný vývoj písemnictví různých národů, ale více se zaměříme na vývoj latinského písma, tedy latinky, který je velmi podstatný pro vznik a vývoj českého písemnictví s výhledem do dnešní doby.

1.1Předstupně písma

Před vznikem písma se lidé dorozumívali vlastními artikulovanými i neartikulovanými zvuky. Na dálku často používali i signály. Ty byly:

•zvukové – pomocí hudebních nástrojů;

•optické – oheň, dým, pohyby předmětů;

•věcné – listí, tráva, hůlky, řetězce mušlí, kamínky.

Lidé potřebovali různé písemné záznamy trvalejšího charakteru – k ochraně svého majetku například cejchy. V této souvislosti hovoříme o vlastnických značkách. Majitelé chovající dobytek měli potřebu označovat své kusy stáda. Tento způsob se vyskytl u mnoha národů v Evropě a Asii. Do kůže nebo rohů zvířat se vypalovaly rozžhavenou tyčí drobné obrazce ve formě kruhů, kalichu, kříže, ostruhy nebo srdce. (Pečírka, 1979; Krupa, Genzor, 1989)

Kromě vlastnických značek byly dalším předstupněm písma tzv. vrubové hůlky. Sloužily výhradně k evidenci věcí určených k zápůjčce. Do hůlky byly vyryty vroubky s přesným počtem zapůjčených věcí. Hůlka se poté rozštípla napůl a věřitel i dlužník obdrželi stejnou část záznamu, která posléze vylučovala nesrovnalosti a spory v počtu půjčených věcí. Vrubovka se využívala také k záznamu počtu dobytka pro daňové úředníky. (Čapka, Santlerová, 1994)

Vrubová hůlka sloužila i k předávání signálů a ke zpravodajským účelům. Vlastník hole měl rozšiřovat ve svém okolí různé důležité zprávy (např. začátek války, svatbu, pohřeb atd.). V Austrálii se ještě ve třicátých letech minulého století vědci setkali s těmito holemi v 87 australských osadách. (Jean, 1994)

U Inků a Číňanů nacházíme tzv. uzlové značky. Číňané je pletli z rákosu a přivazovali na ně uzly ze třtiny. Sloužily k zaznamenávání číselných údajů. Inkové používali složitější systém uzlového písma. Na území Bolívie a Ekvádoru se kromě jiných památek našly šňůry s uzly. Jednalo se o písmo nazývané kipu. Jedna ze šňůr byla hlavní a na ni se navazovaly šňůry vedlejší. Význam určovala délka umístění. Zaznamenávala však jen číselné údaje. Hlavní šňůra označovala předměty, vedlejší pak jejich množství. Tyto záznamy svědčily o znalosti desítkové soustavy těchto národů. Uzlové písmo našli etnografové také u obyvatel Šalamounových ostrovů. (Fasnerová, 2014)

Obrázkové písmo

Postupně se přecházelo ke skalním kresbám, jak to potvrzují nálezy maleb v jeskyni Altamira, které byly objeveny v roce 1879 (Pečírka, 1979). Hovoříme o nálezech obrázků z prehistorické doby. Člověk zachycoval své zážitky a zkušenosti a vyjadřoval své city a myšlenky. Je možné je nazvat obrázkovým (piktografickým) písmem. Obrázkovým písmem se zabývá nauka zvaná piktografie. Soustavou grafických symbolů neboli piktogramů se už daly vyjadřovat i složitější myšlenky.

Piktografii potřebujeme dodnes a využíváme ji například v podobě dopravních značek, lebky se zkříženými hnáty pro označení jedů atd. V současnosti jsou piktogramy využívány na jiném stupni svého vývoje.

Pojmové písmo

Z obrázkového písma se vyvinulo písmo slovní – ideografické pojmové písmo. Obrazový znak splynul se svým slovním významem. Jestliže byly známé znaky vhodně spojeny, mohly při správném seřazení a množství vyjadřovat i přepis každé myšlenky. Například kotouč neznázorňoval pouze slunce, ale všechna nebeská tělesa. Dvě nohy neoznačovaly jen končetiny, ale zároveň vyjadřovaly chůzi. Ani pojmové písmo se nevztahovalo k určitému jazyku. Lze ho číst v různých jazycích. Z obrázkového a pojmového písma se postupem času vyvinulo písmo slovní a slabičné.

Slovní a slabičné písmo

Dalším dlouhodobým vývojem vzniklo písmo hláskové – fonografické. Znaky obrázkového a pojmového písma splynuly nejen se slovním významem, ale i s jeho zvukovou složkou. Spojením těchto dvou složek začaly znaky představovat určitou kratší nebo delší řadu hlásek. (Pečírka, 1979) Příkladem je například písmo starého Egypta. Většina odborníků hledá v egyptském písmu prakořeny našeho písma. Důkazem toho jsou tzv. hieroglyfy. Podrobněji se o tomto zmíníme u písma starých národů.

Počáteční hlásky byly řazeny za sebou tak, že nedávaly dohromady žádané slovo. Takový způsob zapisování vyžadoval analýzu, neboť bylo nutné rozkládat slova na jednotlivé hlásky. Psaní slov pomocí úvodních hlásek představovaných znaky se nazývá akrofonie. (Kraus, 2008, s. 34)

1.2Písma starých národů

Písma nevznikala najednou na jediném místě, ale utvářela se paralelně nezávisle na sobě v mnoha zemích (Čína, Mezopotámie, Egypt). Za nejstarší se považuje tzv. písmo obrázkové, které vzniklo na přelomu 4.  a 3. tisíciletí př. n. l. v Mezopotámii a jehož zakladateli byli Sumerové. Hovoříme tedy o tzv. sumerském nebo klínovém písmu. Jednotlivé obrázky – znaky – představovaly konkrétní předměty. Vzhledem k tomu, že se znaky daly kombinovat, a písmo se tedy vyvíjelo, hovoříme o přeměně piktogramů v ideogramy. Piktogramy i ideogramy měly svou fonetickou hodnotu. Počet znaků v sumerštině se odhaduje na 1 500. V sumerštině se vyskytovaly jednoslabičné slovní kořeny, a z toho důvodu, jak uvádí autoři Pečírka (1979), Pavlát (1988) a Jean (1994), bylo možné použít téhož znaku jak pro určitý pojem, tak pro zvukovou podobu určité slabiky. Sumerské obrázkové písmo se tak pozvolna měnilo v písmo slovní a dále v kombinaci písma slovního a slabičného, podle jejich postavení ve větě. Tyto znaky byly vryty do hliněných tabulek rákosovým pisátkem seříznutým do tvaru trojúhelníku, takže lze konstatovat, že vrypy byly klínovitého tvaru. Proto hovoříme o klínovém písmu.

Němečtí archeologové předpokládají, dle svých nejnovějších výzkumů, že egyptské písmo je ještě starší. Usuzují tak na základě unikátního archeologického nálezu na starověkém královském hřbitově, který se nachází 400 km jižně od Káhiry. Podle výzkumů nálezy písma pocházejí z roku 5300 př. n. l., kdežto sumerské písmo z doby 5000 let př. n. l. Z těchto úsudků lze předpokládat, že Sumerové napodobovali písmo egyptské, neboť s Egypťany obchodovali. Osobité písmo starých Egypťanů, které řečtí spisovatelé a současníci Římské říše nazvali hieroglyfy (lat. hieros – posvátný, svatý, glypho – vyřezávaný, vysekávaný) (Kraus, 2008, s. 307), má obrázkový charakter. Egyptské malby a reliéfy zachycují lidskou tvář vždy z profilu, oči, ramena a trup zepředu, nohy ze strany. „Mnoho slov vyjadřovali Egypťané způsobem, který připomínal naše rébusy, tzn. vyznačování hlásek hieroglyfy, jež znázorňovaly shodné názvy předmětů. Vyobrazením božstvo Hh psali Egypťané i slovo hh, které znamenalo milion – jeden hieroglyf znamenal několik stejně znějících pojmů. Později vyjadřovali slabiky – vzniklo slabikové písmo, z něhož se vyvinula staroegyptská hlásková abeceda.“ (Čapka, Santlerová, 1994, s. 27)

Mnoho dochovaných památek bylo tesáno do kamene a psáno na papyrus. Vlivem přírodních podmínek se však velké množství písemných artefaktů stalo nečitelnými. Trvalo dlouho, než se podařilo písmo dešifrovat.

V roce 1799 byla v nilské deltě v Rosettě (dnešní Ar-Rašíd) odhalena téměř metr a půl vysoká čedičová deska, na které byl nalezen řecký zápis a další zápisy ve dvou neznámých písmech. Archeologové se domnívali, že by tato neznámá písma mohla sloužit k rozluštění egyptských písemných památek. Bádání a pokusy rozluštit tato písma byly však následujících dvacet let neúspěšné. Snahy o dešifrování Rosettské desky trvaly velmi dlouho a podařilo se to až v roce 1822 Jeanu-Françoisovi Champollionovi (1790–1832), velmi nadanému a vzdělanému francouzskému vědci, který se již v devatenácti letech stal profesorem dějin v Grenoblu a velmi lehce se učil cizí jazyky. K rozluštění hieroglyfů Champollion dospěl dvěma metodami. První byla statická, která se používá při luštění šifer dodnes, a druhou byl předpoklad anglického lékaře Thomase Younga o umístění určitých tvarových prvků do oválů, což mělo zdůraznit vládcovo jméno. (Zamarovský, 1990; Pavlát, 1988; Jean, 1994)

Rozlišujeme dva druhy hieroglyfického písma – hieratické a démotické. K běžnému používání a k záznamům obchodních poznámek atd. se používalo písmo hieratické (kněžské), značně zjednodušené. Démotické (lidové) písmo vznikalo později z potřeby rychlého sepsání smluv a podobných dokumentů a mělo těsnopisný charakter.

Písaři, kteří ovládali hieratické písmo, patřili k vyšším společenským vrstvám a velmi si střežili techniku písma.

Samozřejmě je třeba na tomto místě také zmínit další historicky velmi významný vývoj písma, které se liší od písma již popsaného, a tím je písmo chetitské, na jehož rozluštění se podílel významný český archeolog Bedřich Hrozný (1879–1952). Bedřich Hrozný hledal spojitost a příbuznost jazyka Chetitů s indoevropskými jazyky. Později opravdu našel bilingvní text, který jeho předpoklad potvrdil. „Chetitské hieroglyfy měly stejně jako klínopis a egyptské hieroglyfy tři druhy znaků: ideogramy, slabičné znaky a determinanty.“ (Čapka, Santlerová, 1994, s. 30)

Dále bychom mohli zmínit písmo čínské, japonské či indické. Podrobný rozbor těchto písemných památek je však pro srovnání s písmem latinským tak rozporuplný, že je pro naše účely kontraproduktivní. Je však velmi zajímavý.

Vývoj předstupňů písma směřuje k tomu, abychom se v následujícím textu zabývali problematikou vzniku a vývoje latinky, která se vyvíjela více než dva a půl tisíce let a prostřednictvím písma starých Římanů se dostala do povědomí evropské vzdělanosti.

1.3Vývoj latinského písma – latinky

Předešlý text naznačil, jak časově náročný a vývojově systémový byl rozvoj písma. Vznikem a vývojem latinky chceme navázat na předchozí text, ve kterém popisujeme vliv obrázkového a znakového písma, ale nejen to. Chtěli bychom naznačit, jak se vývoj písma odráží i v současných písemných předlohách, zejména v České republice, neboť, jak jsme se pokusili vysvětlit, písmo je grafickým projevem každého národa a jeho specifické řeči.

Klíčový význam pro rozvoj našeho písma měla fénická abeceda. Vznikla zjednodušováním hieroglyfického a klínového písma. Pořadí písmen již bylo ustálené, taktéž jednotlivá písmena měla jednoduchou, snadno rozpoznatelnou a odlišnou geometrickou stavbu. Féničané zapisovali pouze souhlásky a jejich směr psaní písma byl zprava doleva.

Současná podoba písma se vyvíjela po staletí, ale můžeme zůstat u tvrzení, že na naše písmo mělo vliv písmo Féničanů. Písmo doznalo během uplynulých staletí podstatných a významných změn, vlivem různých nově vznikajících uměleckých směrů, které všechny zasáhly nejen architekturu, výtvarnictví, módní styly, ale právě také písmo. Písmo měnilo svou podobu i v závislosti na  zemích, v nichž vznikalo, vlivem společenských a politických změn. Písmo, které používáme k psaní, v tisku i ve výtvarnictví v současné době, se nazývá písmo latinské neboli latinka. Latinské písmo v současnosti používá mnoho evropských národů, například Němci, Francouzi, Angličané, Italové, Slováci, Poláci, Španělé i Portugalci, a můžeme konstatovat, že bez latinského písma by se nerozvíjely ani mnohé vědní a umělecké disciplíny. Ve středověku se latinským jazykem mluvilo v diplomacii a ve vědeckých kruzích. Latinu můžeme považovat za studnici vědecké terminologie, bez které by se neobešly vědy, jako jsou biologie, filologie nebo medicína. Přesto připomínáme, že latinský jazyk jako takový je jazykem „mrtvým“ a v běžné komunikaci nepoužitelným. Ve své době však sehrál nezastupitelnou roli. (Fasnerová, 2014)

Vývoj latinského písma podle Čapky a Santlerové (1994, s. 39) je následující:

1.období starověké a přechodné (zhruba do 8. stol. př. n. l.),

2.období raně středověké (9.–12. stol.),

3.vrcholně středověké, gotické období (13.–14. stol.),

4.novověké období (od 15. stol.).

Ad 1. Období starověké a přechodné (zhruba do 8. stol. př. n. l.)

Vědci byli původně přesvědčeni o tom, že latinské písmo pochází z písma řeckého. F. Čapka a K. Santlerová (1994) však uvádějí, že římské písmo bylo přejato z řeckého, tudíž i latinské písmo bylo řeckého původu. Je zřejmé, že Řekové své písmo nevynalezli, ale převzali od Féničanů. Jak jsme již uvedli, vlivem obchodu a vývojem různých důmyslných výrobků a vynálezů se měnilo také písmo, které jednotlivé národy mohly napodobovat a pozměňovat. Fénická abeceda se nepřímo váže k egyptskému souhláskovému systému o 24 znacích. „Prvním bezpečně zjištěným článkem vývoje k latinské abecedě zůstává tedy zcela nepochybně fénické písmo.“ (Čapka, Santlerová, 1994, s. 40)

Z fénického písma vznikla archaická podoba řecké abecedy. Jejím dalším vývojem (např. doplněním samohlásek) se vytvořila pevná soustava 24 písmen geometrického charakteru, zapisovaná zleva doprava.

V 19. století byla však tato teorie zpochybněna německým historikem Theodorem Mommsenem (1817–1903), který hovořil o paralelním převzetí, což znamená, že latinské písmo ovlivnila zároveň dvě písma, a to etruské a řecké. Podobnou otázku objasňuje Magnus Hammarström roku 1920 na stránkách časopisu finské akademie věd. Český název jeho studie, jak uvádějí historikové (Pavlát, 1988; Pečírka, 1979; Svoboda, 1973), nese název Příspěvky k historii etruského, latinského a řeckého písma. Studie přesvědčivě ukazuje, že Římané se hláskovému písmu naučili od Etrusků a od Řeků převzali pouze čtyři chybějící písmena (B, D, O, X). Dalším Hammarströmovým důkazem o etruském původu latinského písma je skutečnost, že Římané nepoužívali řecké názvy (alfa, beta, gama…), ale stejně jako Etruskové vyslovovali souhlásky abecedy společně se samohláskami. Historikové vedou nad tímto problémem disputace. Vzhledem k tomu, že nejsme historikové, nebudeme podrobněji o tomto problému polemizovat a přikloníme se k názoru, že Řekové se seznámili s písmem prostřednictvím Féničanů, jak jsme se zmínili již výše.

Od 5. století jsou známy dva typy abeced (Čapka, Santlerová, 1994, s. 43):

•východořecký typ (jónský typ), který se stal základem národního písma všech Řeků;

•západořecký typ (dórský typ), jenž měl zásadní vliv na vznik latinského písma.

Z řecké abecedy tedy vznikla stará latinská abeceda, která původně nerozlišovala velká a malá písmena, pouze 21 majuskulních tvarů. Písmena byla stejně vysoká, psaná kolmo na řádek a měla jednoduchý, ale pravidelný geometrický tvar.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

O autorce

Úvod

Vymezení pojmů

1. Vývoj písma

1.1 Předstupně písma

Obrázkové písmo

Pojmové písmo

Slovní a slabičné písmo

1.2 Písma starých národů

1.3 Vývoj latinského písma – latinky

Ad 1. Období starověké a přechodné (zhruba do 8. stol. př. n. l.)

2. Písmo 21. století v České republice

2.1 Popis písemné předlohy jednotažného lineárního písma

2.2 Popis písemné předlohy Comenia Script

3. Prvopočáteční čtení a psaní v kontextu kurikula

3.2 Průnik čtenářské gramotnosti a klíčových kompetencí

4. Historické metody ve výuce čtení a psaní

4.2 Metody ve výuce čtení

5. Aktuální výukové metody prvopočátečního čtení a psaní

5.1 Analyticko-syntetická metoda

5.2 Psaní v rámci analyticko-syntetické metody

5.2.4 Pracovní a hygienické návyky při psaní

5.4 Genetická metoda čtení a psaní v současném pojetí

6. Alternativní vyučovací metody prvopočátečního čtení a psaní

6.1 Metoda Dobrého startu

6.4 Metoda Sfumato

7. Primární psychologické aspekty ovlivňující nácvik elementárního čtení a psaní

7.4 Zápis do 1. třídy ZŠ

8. Přípravná třída

8.2 Organizační formy a metody práce přípravných tříd

9. Diagnostikování žáků v přípravné třídě

9.1 Rozvoj smyslového vnímání ve vztahu k úspěšnosti ve škole

10. Čtenářská a písařská gramotnost jako cíl elementárního čtení a psaní

10.2 Strategie rozvíjející čtenářskou gramotnost

Metoda podporující kritické myšlení

10.3 Další metody rozvíjející čtenářskou gramotnost

11. Podpora čtenářství a čtenářské gramotnosti z pohledu pedagogů

11.1 Výsledky výzkumného šetření

Analýza výsledů a interpretace získaných dat

Seznam pramenů a literatury